Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rebecca Zanetti

Zmiz, dokud můžeš

Z anglického originálu You Can Hide, vydaného nakladatelstvím Zebra Books v New Yorku v roce 2022, přeložila Veronika Lásková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8593. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Korektura Naďa Hloušová
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

You Can Hide © 2022 by Rebecca Zanetti
Published by Zebra Books, New York, USA
Translation © Veronika Lásková, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Cover Design © Martin Kábrt, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-762-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-761-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-281-3 (print)

Tuto knihu chci věnovat

všem učitelům angličtiny a psaní,

kteří mi v průběhu let pomohli stát se spisovatelkou. Řada jmen už mi vypadla z hlavy,

ale několik se mi vrylo do paměti natrvalo:

doktor Ken Waters, který mě naučil

při psaní spoléhat na intuici,

Eileen Bieberová, jež mě naučila

psát strukturovaně,

Mike Ruskovich, díky němuž vím,

že se můžu nechat unést představivostí,

Ardyce Plumleyová, která mě naučila

si proces psaní vychutnávat a zbytečně nepospíchat, a konečně

paní učitelka Wrightová, která mi objasnila

význam větných členů

a naučila mě s nimi pracovat.

Děkuji vám všem, že jste mi vštípili

lásku ke čtení i k psaní.

PROLOG

Necítil štípání mrazu, který tu koncem ledna panoval, přestože se brodil po kolena v závějích. Místo toho mu v žilách pulzovalo vzrušené očekávání, jako by prožíval první lásku. Kdepak, ta žena v opuštěné chatě není jeho láska, a už vůbec ne první, ale v tuhle chvíli nedokáže myslet na nic než na ni.

Celé týdny se vlastně nezabýval ničím jiným, než jak ji dostat, a teď už nezvládne dál čekat. Už mu nestačí o ní jen snít. Věděl, jak utišit vztek, který jím uvnitř lomcuje. Konečně na to přišel a je to nad slunce jasnější. Sama mu to naznačila.

Teď ví přesně, co je jeho cílem, a brzy znovu najde ztracenou rovnováhu.

V mrazivém větru vnímal vábení další sirény, a dokonce už jí zanechal svou navštívenku, což znamená začátek nového projektu. Přestože míval rád rozjetých několik plánů současně, tenhle už vážně potřebuje dokončit.

Ošidila ho o to, co od ní potřeboval, a teď za to musí zaplatit. Dočista ho opustila, bez ohledu na to, co všechno spolu mohli prožít. Ani se nerozloučila. Snad si nemyslí, že se před ním tady uprostřed divočiny schová? Že se může vyhnout roli, kterou je jí spolu s ním souzeno sehrát? Všechny ty dárečky z lásky, kterými se ji chystal zasypat, pro ni vůbec nic neznamenaly – a přitom jistě dobře věděla, jaké s ní má plány.

On sám pro ni nic neznamenal.

Když objevil tu její skrýš, nejprve si s ní trochu pohrál. Tady zanechal nějakou zvláštnost, tam zase děsivé znamení. Jen nenápadně, aby se vždycky zarazila, ale pak si namluvila, že se jí to jen zdálo, že jí pobyt v odloučení leze na mozek. Jenže jemu to pálí víc než jí a je načase, aby si to konečně uvědomila. On je totiž nejen chytřejší, ale taky mocnější.

Život přece nahrává těm, kdo mají větší moc, ne? Sám za tohle poznání zaplatil vysokou cenu.

Nad horami visela těžká tmavá mračna a stromy zase jednou bičovala zimní vichřice. Na obtěžkané větve prudce dopadaly další a další přívaly sněhu a bubnovaly na led, jímž byla pokrytá říčka. Jeho žena, protože teď už byla jeho, vychází vždycky touhle dobou z chaty a ztěžka šlape sněhem podél řady kamenů k jednoduché kadibudce. Jednou v noci tam otevřel dveře a polil panty vodou.

Druhý den ráno jí vůbec nešly zavřít.

Sledoval ji při tom dalekohledem z nedaleké pozorovatelny a málem vyprskl smíchy. Když vzdala boj s dveřmi a prostě si došla na záchod, vyfotil si ji na dálkový objektiv. Ještě teď mu při té vzpomínce zatrnulo ve slabinách.

Přišlo mu k smíchu, jak si vážně myslí, že se před ním může ukrýt. Jistě, měla za ušima dost na to, aby si vybrala místo, kam ji nikdo nemůže vystopovat – pokud jí ovšem na auto nepřipevní sledovací zařízení. Když pak nechala svůj sedan u opuštěné půjčovny loděk a pokračovala uzavřenou terénní čtyřkolkou se sněhovými pásy, už ji měl na očích a snadno sledoval její stopu až ke skrýši.

Není žádný bůh, ale pro ni to vyjde nastejno.

Všiml si sekery pověšené na trámu nad zakrytou hromadou dříví.

Ta mu bude stačit.

KAPITOLA PRVNÍ

Oběť byla bez rukou – vrah je nejspíš usekl sekerou, která ležela opřená opodál o namrzlý kmen borovice. Ze zápěstí jí zůstaly jen zkrvavené pahýly, spočívající na kládách, jimiž si je pachatel zřejmě podepřel. Všude kolem mrtvé pokrývaly zem dokonale zachovalé, vínově zbarvené kvítky, a některé okvětní plátky už stačily přimrznout k balvanům na břehu zamrzlé říčky. Jejich výrazná barva se vpíjela do bílého sněhu, v němž se vytvořily zmrzlé krvavé kaluže.

Zavražděná žena tu ležela nahá, zmrzlé tělo získalo modrošedý nádech a tvář měla rozbitou k nepoznání. Sníh pod ní byl dočista zkrvavený. Policejní technici tu od rána zajišťovali stopy a dávali pozor, aby nic nepoškodili.

Laurel Snowová si přidřepla ke skalnatému břehu říčky Witch Creek, lesního přítoku řeky Sauk v severní části státu Washington. Mrznoucí sníh se jí lepil na pletenou čepici a špičky vysokých zimních bot. „Krve tu není zase tolik. Tělo poškodil až po smrti,“ zamumlala a podívala se na agenta FBI Waltera Smudgeona, který se skláněl nad sekerou.

Policista se napřímil. „Ani ta sekera není tak zakrvácená.“ Obrátil se k ní, tváře zarudlé a břicho převislé nad opaskem. „Rozbitej obličej a ukradený ruce. Asi nestál o to, abychom zjistili její totožnost.“

Laurel si pozorně prohlížela podlitiny na ženině krku. „Uškrtil ji. Ale víc nám prozradí až pitva.“ Zadívala se mrtvé do vlasů, které byly černé, ale u kořínků zřetelně prošedivělé – odrosty odhadovala tak na tři až čtyři týdny. „Už dlouho nebyla u kadeřnice.“

„Co to znamená?“ zeptal se sípavě Walter.

Laurel vstala. „Vlastně nevím.“ V kapse jí zabzučel telefon, ale ona ho nebrala na vědomí. Už zase.

„Co mají znamenat ty kytky?“

„To je hodně zvláštní,“ poznamenala Laurel, která cítila, jak ji na holé kůži na obličeji a uších pálí ledový vítr. „Myslím, že to jsou černý jiřiny.“

„Černý? Vždyť jsou červený,“ prohlásil Walter a popotáhl si zimní bundu níž, aby mu zakryla vyčnívající pupek, a kulaté tváře se mu při řeči pohybovaly.

„Mají tmavě vínovou barvu, ale správně se jim myslím říká černé jiřiny,“ trvala na svém Laurel a zmocnil se jí podivný pocit osamění, přestože všude kolem místa činu pilně pracovaly postavy v uniformách. Otočila se ke kapitánovi Montymu Buckleymu, který právě fotil květy rozházené kolem řeky. „Našli jste její komunikátor?“

Oběť totiž stačila vyslat nouzový signál ze satelitního přístroje na sledování polohy, který záchranáři v okolí zaznamenali kolem půlnoci, jenže kvůli prudké sněhové bouři museli s pátráním počkat až do rozednění. Druhý pátrací tým pak objevil tělo, které už mezitím pokryla vrstva sněhu a ledu, s výjimkou chodidel, jež ležela v potoce, ledabyle zastrčená pod rozbitý led.

Monty zvedl hlavu; oči měl jasně modré a vlasy stříbřitě prošedivělé, v důsledku onkologické léčby ještě bělejší než dřív. „Zatím ne.“ Rozhlížel se kolem dokola v padajícím sněhu, který se dál snášel na zem, kam až oko dohlédlo. „Kdo ví, jestli ho vůbec někdy najdeme.“ Při pohledu na rudé květy se zašklebil. „Co mají znamenat ty červený kvítky? Něco symbolickýho?“

„Myslím, že tyhle kytky jsou symbolem zrady,“ prohlásila Laurel při letmé vzpomínce na knihu, kterou kdysi četla. „Ale ještě se na to podíváme.“

Mezi stromy se vynořila vysoká postava a mohutnými botami si produpávala cestičku v závějích.

„Hucku,“ zvolala překvapeně Laurel. „Kde ses tu vzal?“

„Zavolal mě Monty. Vzal jsem to skútrem po starý lesní cestě, co vede na sever. A pak jsem si prošlapal cestu až sem. Našel jsem něco, co vás bude zajímat,“ řekl Huck Rivers a upřel na ni hnědé oči v barvě whisky. Na bradě měl nejmíň dvoudenní strniště a přes husté černé vlasy naraženou zimní čepici. Jeho karelský medvědí pes Aeneas skákal za ním a teď stál s vyplazeným jazykem u jeho nohou a vrtěl ocasem.

Laurel zamrkala. Sama přijela s Walterem na místo terénní čtyřkolkou horské služby od řeky Sauk a ani ve snu by ji nenapadlo, že se tu potká s Huckem. Uplynul už měsíc od doby, kdy spolu pracovali, a mezitím se vůbec neviděli, ačkoli jí často vrtalo hlavou, co asi dělá. Jestlipak strávil Vánoce a většinu ledna zalezlý sám v tom svém lesním srubu? Ona prožila poslední týdny v hlavním městě, kde pracovala na jiném případu, a sem do hor se vrátila teprve před pár dny. „Tak dobře,“ prohlásila klidně a opatrně našlapovala po namrzlých kamenech a kluzkém sněhu směrem k němu. „Veďte mě, kapitáne.“

Vrhl na ni nevyzpytatelný pohled a pak se otočil, až jí jeho široká ramena zakryla pohled na stezku, kterou prošlapal. „Pojď za mnou.“

Už zapomněla, jak je vysoký, a držela se těsně za ním, aby jí poskytoval aspoň nějakou ochranu před zuřivým větrem. Ruce v gumových rukavicích už měla promrzlé na kost, ale neschovala si je do kapes, aby nepoškodila důkazní materiál, přestože jí na nich přistávaly a tály další a další sněhové vločky.

Kráčeli asi deset minut: shýbali se pod větvemi, obcházeli křoví a zmrzlý podrost a po obou stranách prošlapané cestičky se kolem nich vršily sněhové závěje. Bolely ji nohy a v bodavém větru jí slábly svaly.

Huck se na okamžik zastavil a napůl otočil doprava. Z profilu působily jeho rysy drsněji než hory kolem. „Koukni se, tady jsou ve sněhu šlápoty oběti ještě vidět, protože je kryly koruny stromů. Radši jsem je nafotil, jelikož i tak budou do hodiny pryč.“

Laurel přivřela oči a skutečně uviděla mezi hustými stromy drobné otisky a mezi nimi jiné, mnohem větší. „Tamty velký jsou tvoje?“

„Ne, moje jsou asi o metr vedle. Šlapal jsem podél těch stop a fotil si je.“ Mávl rukou a černobílý pes si poslušně sedl. „Podle mezer mezi otisky oba běželi, taky při tom ulámali pár větví.“ Ukázal o kus dál na zasněženou trasu. „Dvakrát upadla, ale vždycky se znovu zvedla a dala se do běhu.“

Laurel si dovedla představit, jakou hrůzu žena prožívala. „Odkud přiběhla?“

„Tudy.“ Znovu se k ní otočil zády.

Aeneas zůstal sedět s jedním uchem zdviženým, jako by se jí chtěl na něco zeptat.

„Nazdar, Aeneasi. Stýskalo se ti po mně?“

Že by při té otázce Huck trochu napřímil ramena? Prožili spolu jednu vášnivou noc, ale tím to skončilo. Myslela si, že by se z nich mohli stát přátelé, jenže pak se po něm náhle slehla zem. Pes přátelsky štěkl, otočil se a vydal se za svým pánem.

Laurel ztěžka šlapala, opatrně překračovala obnažené kořeny stromů, které místy trčely ze sněhu. Tahle borovice už další vichřici nejspíš nevydrží. Prošla zatáčkou a zarazila se, když spatřila tmavou stavbu, která téměř splývala se skalní stěnou za ní. „Páni.“

Huck přikývl. „Jo. Bývalá lesnická chata, podle informací z naší kanceláře nejmíň deset let opuštěná. Neměli jsme tušení, že tu někdo bydlí.“

Čtverhranný srub z hrubých klád těsně přiléhal k vysoké skalní stěně. Zhroucená hromada prken naznačovala, kde kdysi stávala vstupní veranda, a vchodové dveře teď ústily půl metru nad zemí pokrytou zmrzlým sněhem. Vpravo od chaty pod dvěma vzrostlými smrky stála stará odřená čtyřkolka, částečně přikrytá plachtou.

„Trochu jsem tu plachtu odkryl, abych zjistil, co se pod ní schovává,“ vysvětlil Huck.

Laurel se rozhlížela kolem. Znovu jí zabzučel telefon, ale opět ho ignorovala. „Jinak než na čtyřkolce se sem asi dostat nedá, viď?“

„Nebo v zimě na skútru,“ přikývl Huck a ukázal na svůj černý skútr se znakem horské služby, který stál zaparkovaný opodál. „V létě tudy asi občas chodí turisti i pěšky. Přijel jsem po starý lesní cestě, kdežto vy ostatní jste to vzali podél řeky a pak na východ podél potoka.“

Nad plachtou se ulomila větev, která nevydržela nápor sněhu a větru.

Laurel sebou při rachotu kousků ledu a šišek leknutím trhla. „Takže stejnou cestou přijel i vrah? My jsme po cestě žádný stopy neviděli.“

Huck si smetl sníh z tváře. „Tady po tý noční chumelenici beztak žádný stopy nezůstaly, takže ani nevíme, kudy se sem pachatel dostal.“

Laurel se rozhlédla a zachvěla se. „Pěkně opuštěný místo na úkryt.“

„Na úkryt?“

„Ano.“ Laurel vykročila k němu, došla v jeho stopách až ke vchodovým dveřím a zlehka je otevřela. Vnitřek tvořila jediná místnost, v níž bylo vidět nafukovací matraci pokrytou několika dekami, krb s třískami na podpal a úhledně srovnanými polínky po straně a kuchyňský koutek, který tvořila plotýnka na baterii, jeden talíř a hrnek. Na polici stála dlouhá řada plechovek. Nudle, polévka, fazole, zelenina a ovoce. Dokonce i nějaká směs s krůtím masem. A taky několik láhví vodky a ginu. Zásoba na tlumení úzkosti na řadu měsíců.

Shýbla se k rozestlané posteli, vzala do ruky tablet, přejela prstem obrazovku a uviděla na ní stránky rozečtené knihy. „Jak mohla –“

„Malý přenosný generátor,“ prohlásil na vysvětlenou Huck a ukázal na malé okno nad kuchyňským koutkem. „Stojí tadyhle venku a o kousek dál je zásoba benzínu. Mohla si na něm dobíjet tablet, ohřívací dečku a asi támhleten tlačítkovej mobil.“ Mávl rukou ke košíku vedle postele. „Má tam zásobu benzínu asi tak na měsíc.“

Ještě ani nezačal únor. „Takže pak by si musela dojet čtyřkolkou pro další, a to má příští měsíc přijít ještě horší počasí,“ poznamenala Laurel. „Připadá mi, že jinak byla vybavená na delší dobu.“

„Možná nevěděla, kolik benzínu bude potřebovat,“ uvažoval Huck. „Za tím kanystrem na benzín je ještě taková stará, primitivní kadibudka. A o kus dál hromada kamení, kam ukládala prázdný plechovky. Nejspíš je vždycky vypláchla vodou z řeky nebo z rozpuštěnýho sněhu, řekl bych.“

Aby se sem nestahovala lesní zvěř.

Laurel si všimla nenápadné skříňky vedle nízkého lůžka. Vytáhla z kapsy baterku a posvítila dovnitř. „Něco tam je…“ Otevřela dvířka dokořán a prohledala vnitřek.

Huck za jejími zády tiše hvízdl.

Takhle zblízka vnímala zády teplo jeho těla, dokonce i přes bundu.

„Revolver SIG Sauer,“ podotkl Huck a nakláněl se jí přes rameno, aby líp viděl. „A taky pořádná zásoba munice.“

Laurel se otočila a pohlédla ke dveřím. „Nestihla vytáhnout zbraň. Nejspíš ji přepadl venku?“

„Stopy ve sněhu vedou zhruba od kadibudky,“ řekl Huck.

Laurel si v duchu představila, co se tu v noci dělo a jak musela být ta žena vyděšená. „Že by si s sebou na záchod brala komunikátor polohy, ale pistoli ne? To se mi nějak nezdá. Musela mít ještě jinou zbraň.“ Sklonila se, aby si lépe prohlédla náboje.

Huck zamyšleně našpulil rty. „Máš pravdu. Prohledáme to tu a já znovu projdu celou trasu, kudy běžela. Je možný, že ji překvapil, sebral jí zbraň, ale GPS komunikátoru si nevšiml, takže ho stačila zmáčknout.“

„Jestli se skrývala, tak přivolání pomoci tímhle způsobem musela vnímat jako poslední možnost,“ souhlasila Laurel. „Musíme ji identifikovat.“ Vzala znovu do ruky tablet. „Tohle by nám mělo pomoct.“

Opět se ozvalo zabzučení telefonu.

Huck povytáhl levé obočí. „Někdo se nechce nechat odbýt.“

Laurel vytáhla z druhé kapsy sáček na důkazy, strčila do něj tablet a podala pytel Huckovi. „Ano.“ Nakonec to vzdala, vytáhla telefon a na displeji uviděla jméno doktorky Abigail Caineové. „Copak se děje, paní doktorko?“ řekla do telefonu.

„Ale no tak, Laurel, takhle se mluví s vlastní sestrou?“ prohlásila kousavě Abigail a v hlase jí zazněl nenápadný britský přízvuk jako vždycky, když byla pořádně namíchnutá. „Vrátila ses už předevčírem, a vůbec mi nebereš telefon.“

Laurel zavřela oči a snažila se znovu nabýt klid. Nebude se Abigail vyptávat, jak je možné, že zná tak dobře její program. „Zrovna řeším jeden případ. Můžeme si popovídat jindy.“

„Ne,“ odsekla Abigail. „Promluvíme si hned teď. Jsem v nebezpečí a ty mi jako sestra musíš pomoct.“

„Poloviční sestra,“ opravila ji Laurel a cítila, že na tohle teď nemá sílu. „Zavolám ti pak, Abigail.“

„Ne. Někdo mě obtěžuje a to musí přestat. Včera jsem se pozdě večer vrátila ze soustředění a ráno koukám, že mi někdo na trávník před domem nasypal kytky, i když něco už bylo rozfoukané a zmrzlé. Nechápu, co to má znamenat.“

Laurel ztuhla. Střelila pohledem po Huckovi, který ji pozorně sledoval. „Kytky? Jaký druh?“

Abigail si vzdychla. „Černé jiřiny. A je jich tu vážně spousta.“

KAPITOLA DRUHÁ

V luxusní rezidenční čtvrti, kde bydlela Abigail Caineová, vládl toho zamračeného odpoledne klid. Laurel projížděla mezi cihlovými, dřevěnými i kamennými vilami, převážně se šikmými střechami a vysokými okny, až na samý konec slepé ulice, kde se v dálce rýsoval Abigailin dům, lemovaný lesem na jedné straně a opuštěně vyhlížející stavbou na druhé. Každý dům obklopovala pečlivě udržovaná zahrada se vzrostlými stromy, takže by nebylo divu, kdyby nikdo ze sousedů ani nezaznamenal, že se u Abigail dělo něco neobvyklého.

Laurel zajela na zledovatělou příjezdovou cestu a hned si všimla, že v bezprostřední blízkosti domu se na zemi válí množství rudočerných květů. Podle ledové a sněhové krusty, která je pokrývala, tu zřejmě ležely už několik dní.

Vypnula motor nově pronajatého Nissanu Rouge, který si teprve včera vyzvedla v půjčovně. Jelikož pořád nevěděla, jestli se v rodném městě usadí na delší dobu, připadalo jí zbytečné kupovat si vlastní. Chvíli jen tak seděla a vstřebávala ticho, které se kolem rozhostilo jako těžká deka. Na rozdíl od většiny ostatních domů prosvítalo u Abigail skrz jemné závěsy v mohutných prosklených stěnách světlo.

Z potemnělé oblohy se líně snášely sněhové vločky a pokrývaly přední sklo Laurelina vozu bílou vrstvou. Do terénního auta téměř okamžitě pronikl chlad a ona se zachvěla.

Vtom se vstupní dveře domu otevřely.

Vystoupila z auta, zabouchla dveře a sklonila se nad přemrzlými květy. Zřejmě nebyly rozmístěné podle žádného záměrného vzorce a veškeré stopy dávno zakryl sníh. Očividně je sem někdo rozsypal dřív než ty, které našli u mrtvé ženy v lese. Zvláštní.

„Laurel? Pojď dál. To kvítí netvoří žádný vzorec,“ zavolala na ni Abigail a od úst jí stoupal obláček páry.

Laurel se otočila a vykročila po čerstvě uplužené příjezdové cestě k chodníku, který vedl k verandě, kde na ni čekala její polovlastní sestra.

Abigail stála ve dveřích, hlavu nakloněnou na stranu, a různobarevnýma očima – jedním modrým, druhým zeleným – si Laurel bedlivě prohlížela. „No vážně, jako bych se dívala do zrcadla. Nepřijde ti?“

Laurel zavrtěla hlavou. „Ne. Obě sice máme nazrzlé vlasy a různobarevné oči, ale tvar obličeje i odstín pleti máme úplně jiné.“ No, přinejmenším pro někoho, kdo se na sebe do zrcadla dívá už skoro tři desítky let. Méně zkušenému pozorovateli musejí připadat jako dvojčata. To ale nehodlala před Abigail připustit. Prostě nemohla.

Abigail si posměšně odfrkla a zatáhla ji dovnitř, kde to navzdory příjemnému teplu působilo stroze a chladně. Povrch zařízení tvořil převážně tvrdý beton nebo kámen v odstínech bílé či světle šedé. Dokonce i polštáře na nově pořízené černé kožené pohovce svítily ostře bílou barvou. Předchozí sedací soupravu provrtaly kulky, když vyšetřovala případ vražd na Snowblood Peaku. „Dobře víš, že toho máme společného mnohem víc než zrzavé vlasy. Přirozeně červený odstín má ani ne deset procent populace, a my máme navíc vlasy kaštanové. Skutečně kaštanové s červenohnědými odlesky. Kolik lidí má takovou barvu?“

„Minimum,“ souhlasila Laurel a setřásla sníh z naneštěstí skutečně unikátní kštice. Shodila z ramen kabát a dovolila Abigail, aby jí ho pověsila na ramínko do skříně v předsíni, načež si odložila zimní boty na rohožku u dveří. „Nepopírám, že máme ojedinělé geny.“ Vzhledem k navlas stejným heterochromatickým očím, z nichž jedno bylo modré, druhé zelené, a v modré duhovce navíc probleskovaly zelené skvrny, vypadaly obě opravdu nevšedně, což byl o poznání mírnější výraz, než jakými ji kdysi častovali někteří spolužáci.

To bylo samozřejmě v dobách, kdy byla ještě malá a Abigail neznala, ba vůbec netušila, že nějakou poloviční sestru má. Pravda vyšla najevo až při vyšetřování prvního případu, kterého se Laurel v Genesis Valley ujala, a bylo pro ni značně šokujícím zjištěním, že jí do té doby neznámý otec zanechal sourozence. Její matka o něm nikdy nechtěla mluvit. Zdejší pastor ji totiž znásilnil, když nebyla ani plnoletá. Dodnes ji kvůli tomu pronásledují noční můry. „Pověz mi něco víc o těch kytkách na zahradě.“

Abigail mávla rukou směrem k luxusní kožené pohovce, před níž stál plynový krb. „Musím zatopit. Vypadáš promrzlá.“ Rychle přistoupila k ovladači, zmáčkla tlačítko a vzápětí se v krbu rozhučely plameny.

Laurel se posadila, ačkoli by celou věc nejradši probrala u jídelního stolu nebo třeba u barového pultíku, který odděloval kuchyň od obývacího prostoru. Tohle sezení bylo na její vkus až příliš neformální. Rychle pohlédla na obří zadní okno, za nímž se v dálce rýsovaly skalnaté, zasněžené vrcholky hor. Nezakrývaly ho žádné závěsy, takže dokonale rámovalo venkovní ledovou scenérii. „Ty jiřiny…“ přivedla znovu řeč na důvod své návštěvy.

Abigail se zarazila. „Nedáš si něco k pití? Co takhle kávu s trochou Bailey’s? Řekla bych, že potřebuješ rozmrazit.“

„Jsem v pohodě,“ opáčila Laurel a ukázala na křeslo pasující k pohovce. „Jsem tu služebně, Abigail. Potřebuju, abys mi hned teď pověděla všechno, co víš o těch kytkách venku.“

Abigail zakroutila očima a zaujala elegantní pozici na křesle se zasněženými horami v pozadí. Slabé světlo, které oknem dosud pronikalo, jí hladilo červenohnědé vlasy, které si nedávno nechala drze zastřihnout úplně stejně jako Laurel, tedy po ramena. Měla jemné rysy a pleť spíš mléko než krev, takže z ní barevné oči vystupovaly o to výrazněji. Dnes na sobě měla černé kalhoty a zelený svetr, který stál pravděpodobně víc než celý Laurelin šatník dohromady. „Včera jsem přijela pozdě večer z pobytu, takže jsem si jich všimla až dneska ráno. Ale podle mě tu leží už pár dní.“

Laurel se opřela a ostražitě sledovala Abigailin výraz. Díky eidetické paměti si nepotřebovala dělat poznámky, ale časem si celý rozhovor zapíše. „Sousední dům vypadá opuštěně. Nemohl si tam někdo něčeho všimnout?“

„Ne.“ Abigail ji sledovala neméně pozorně. „Northertonovi jsou tažní ptáci. Vždycky v říjnu se seberou, odjedou do Arizony a sem se vrátí nejdřív v květnu nebo v červnu. Tak jako většina zdejších lidí.“

„Jsou už v důchodu?“ zajímala se Laurel.

„Ano. Pracovali v Sillicon Valley a ona vlastní síť očních klinik po celých Státech. Sem se nastěhovali před třemi lety, protože se v Genesis Valley usadily dvě z jejich dětí. Vídají se tu s nimi během léta a v zimě zase děti jezdí za nimi do Arizony.“ Abigail si z černých kalhot smetla smítko. „Klasika, viď?“

„Leckomu by to asi přišlo jako ideální život,“ utrousila Laurel. „Proč by ti někdo rozhazoval na trávník květy?“

Abigail rozhodila rukama. Na obou měla stříbrné prsteny, jeden s úchvatným rubínem. „Nemám potuchy. Jak víš, černé jiřiny symbolizují zradu.“

„Koho jsi zradila?“

Abigail ztuhla. „Být tebou, dávala bych si pozor, jak se mnou mluvíš, sestřičko.“ V jejím varování zazněl slabý britský přízvuk, který pochytila během studií v Anglii.

„A pročpak?“ pokračovala Laurel mírným tónem.

„Neradila bych ti, aby ses dotkla mých citů.“ Abigail se předklonila. „A mimochodem, když už je řeč o citech, jak se má náš milý kapitán Huck Rivers?“

Huck s Laurel spolupracoval na případu, v němž vyšlo najevo, že Abigailin polovlastní bratr, který s Laurel nebyl nijak příbuzný, řádil v okolí jako sériový vrah, až ho Abigail nakonec zastřelila, aby své nově nalezené sestře zachránila život. Vrah zabíjel mladé blondýny a jejich těla shazoval ze srázu hory Snowblood Peak do údolí, které spadalo do působnosti jak její domovské FBI, tak Huckovy horské služby. „Nemám ponětí,“ odpověděla Laurel.

Abigail se usmála, až se jí blýskly bílé zuby. „Ale no tak, sestřičko. Obě víme, že jsi s tím sexy horalem s pěkným zadkem loni vlezla do postele. Určitě jste zůstali v kontaktu.“

„Kdo by mohl mít pocit, že jsi ho zradila, Abigail? Tohle není legrace – možná ti hrozí nebezpečí.“

Abigail na ni zůstala zírat a z jejího pohledu vyzařovalo brilantní uvažování. „Od bratrova pohřbu, kterého ses před Vánoci laskavě zúčastnila, ignoruješ všechny moje zprávy a nebereš mi telefon. Takže se nestačím divit, že mě z ničeho nic bereš tak vážně. Že si například nemyslíš, že jsem si ty kytky rozházela na zahradu sama, jen abych upoutala tvoji pozornost. Čímpak to je, Laurel?“

„To ti teď nemůžu vysvětlit. Takže, buď se mnou budeš spolupracovat, anebo sem pošlu někoho jiného, aby tě vyslechl.“ Laurel si odhrnula vlhké vlasy dozadu.

Abigail malinko poklesla brada. „Tak dobře. Nikoho jsem nezradila. Kromě toho jsem se dívala na záznamy z bezpečnostních kamer a stáhla jsem ti příslušnou nahrávku. Přišel pěšky po příjezdové cestě, což vysvětluje, jak se dostal přes bránu do našeho areálu. Autem přijet nemohl. Byla tmavá noc, hustě sněžilo a není mu vidět do obličeje, hlavně proto, že si nasadil nějakou zatracenou masku. Ale podle postavy je to chlap.“ Sáhla si do kapsy kalhot a vytáhla flešku. „Tady to máš.“

„Díky.“ Laurel si od ní vzala nosič. „Nevšimla sis ještě něčeho dalšího, čím by tě někdo mohl chtít vyděsit? Myslím třeba dopis, telefonát, nebo prostě něco divnýho?“

„Ne. Ničeho. A dobře víš, že kdyby se něco objevilo, tak bych si to pamatovala. Jak to, že to bereš tak vážně?“

Laurel otáčela flash diskem v prstech. Ještě neměla k dispozici ani popis té ženy v lese, protože jí vrah rozbil obličej. Navíc Abigail o případu nemohla nic vědět, jelikož tělo se našlo teprve dnes ráno. Kromě toho se květy u ní na trávníku objevily dřív, než došlo k vraždě. „Možná ti hrozí nebezpečí. V tuhle chvíli ti k tomu nic víc říct nemůžu, ale musíš si dávat pozor, a zkus sestavit soupis všech lidí, kteří by ti mohli chtít ublížit. Napiš si každýho, kdo by mohl mít pocit, že jsi ho nějak zradila, nebo kdo se o tebe poslední dobou příliš zajímal a pletl se ti do cesty.“

Abigail zamrkala. „Pracuju na univerzitě v oboru, kde dominují muži. Jsem inteligentní a krásná, a přitom působím odtažitě, přestože ve skutečnosti mě většina lidí prostě jenom nudí. Jenže to oni nevědí. Takže ten seznam by byl tak dlouhý, že by ti beztak k ničemu nebyl.“

V tom byl velký kus pravdy. „Mohla bych ti přes FBI zajistit bezpečný úkryt, jestli chceš,“ navrhla Laurel mimo jiné proto, že cítila potřebu držet si tuhle ženu od těla. „Anebo požádám místní policii, aby ti hlídala dům, ačkoli asi těžko seženou dost lidí na permanentní dozor.“

„Co se stalo?“ vyzvídala Abigail.

„O tom zatím nesmím mluvit,“ prohlásila Laurel. „Tak jak se rozhodneš?“

Její sestra zavrtěla hlavou. „A co kdybys tu se mnou bydlela ty?“

„Ne.“

Abigail si vzdychla, vykulila oči a zachvěla se jí brada. „Ale já potřebuju pomoc. A ty máš potřebný výcvik. Bojím se.“

„Ale nebojíš,“ zabručela Laurel.

Její hostitelce zmizela z tváře předstíraná zranitelnost. „No dobře. Ale většina lidí na mém místě by se bála a tvojí povinností je mě ochránit. Nejen z titulu funkce, ale i proto, že jsem ti taky jednou kryla záda. Dokonce před vlastním bratrem.“

Ano, opravdu zabila svého bratra, aby Laurel zachránila. A Laurel jí byla pochopitelně vděčná, že zůstala naživu, jenže zároveň tušila, že Abigail má vždycky nějaké postranní úmysly. „Vždyť ti nabízím ochranu. Stačí říct a odvezu tě do federální ochrany v Seattlu.“ Bylo by to jen pár hodin jízdy odsud, takže by se k ní Laurel v případě potřeby snadno dostala.

„Takže mi opravdu něco hrozí,“ pronesla zamyšleně Abigail. „Zajímavé. Ty máš s podobnými situacemi zkušenosti. Že ženu někdo pronásleduje a případně zabije?“

Laurel vstala. „Pojedeme do Seattlu?“

„Ne.“

Tahle odpověď Laurel nepřekvapila. „Tak dobře. Poprosím místní oddělení, aby to tady ohlídali. Prosím tě, ozvi se, až budeš mít ten seznam podezřelých, a nechávej si zapnutý alarm, i když jsi doma.“ Pak se zarazila. „Ty jsi odjela na týden na pobyt? Copak jsi nemusela učit?“ Abigail přednášela na prestižní vysoké škole několik přírodovědných předmětů.

„Ano, ale vzala jsem si dovolenou.“ Abigail se také zvedla. „Měla jsem to dlouhodobě v plánu a studentům jsem zadala samostatnou práci v laboratořích nebo na seminárkách.“

„A kam jsi jela?“

Abigail povytáhla jedno obočí. „Vždyť víš. Zvala jsem tě.“

„Aha.“ Bude muset pročíst všechny textovky, co jí od sestry přišly. Většinu z nich vůbec neotevřela. Došla v tlustých ponožkách ke dveřím a nazula si vysoké boty.

„Ten tvůj nezájem o vlastní sestru mi připadá poněkud urážlivý.“ Abigail vyndala ze skříně Laurelin kabát a přidržela jí ho. Z hlasu jí čišelo varování.

Laurel musela chtě nechtě přijmout její pomoc a zasunout ruce do nastavených rukávů. „Vůbec nemám v úmyslu tě urážet.“ Otočila se k sestře a zapnula si zip na zateplené bundě.

„Prostě nechceš, abych se ti míchala do toho tvýho pohádkovýho života?“ Tentokrát se jí v očích blýskla skutečná emoce.

Laurel si vzdychla. „Můj život má k dokonalosti daleko a tebe zkrátka pořádně neznám. To, co nás spojuje, za moc nestojí.“

Abigail se ušklíbla. „Myslíš toho hajzla, co je naším otcem a je už roky nezvěstný? Vždyť ses s ním v životě nesetkala. Že je to zatracenec, víš jenom díky tomu, co jsem ti řekla já a možná i tvoje máma. Takže on není to, co nás spojuje. Znala jsem ho jenom já a to břemeno si nesu za nás obě. Co jsme za rodinu, to necháme stranou, ale jsem přece jen tvoje sestra, Laurel.“

Laurel sáhla do kapsy pro telefon, žaludek sevřený, až se jí udělalo nevolno. „Nemám sice důkazy, ale myslím, že jsi bratrovy zločiny kryla, než se ukázalo, že jsme poloviční sestry. Jsem agentka FBI, Abigail.“ Vyšla ze dveří na zastřešenou verandu a obrátila se k sestře.

Abigail ji nejmíň o hlavu převyšovala, přestože tu stála bosa. „Nepomáhala jsem mu. Jestli jsem udělala něco, co mu při těch odporných vraždách nějak posloužilo, tak mě to strašně mrzí.“

„To bych neřekla,“ utrousila Laurel.

Abigail se rozšířily nozdry. „Možná máš pravdu. Ale jelikož jsem bratrovi nijak aktivně nepomáhala, nic s tím nenaděláš. A mimochodem, co ty bys nebyla ochotná podniknout, abys ochránila svou mámu? Tu zenovou, mírumilovnou, rozevlátou vílu?“

„Sbohem, Abigail.“ Laurel se otočila a zamířila po chodníčku k autu. Cestou se několikrát zastavila, aby nafotila trávník a zpola zasněžené rudé květy. Jakmile usedla za volant, vytočila číslo kapitána Montyho Buckleyho.

„Buckley,“ ozval se jeho hlas s vrčící tiskárnou v pozadí.

„Zdravím, kapitáne,“ začala Laurel a zadívala se na postavu ve dveřích, která ji nespouštěla z očí. „Už máte jasno, pod koho ta vražda spadá?“ Na místě činu se bez problémů dohodli, ale potřebovali ještě oficiální potvrzení.

„Jo,“ přisvědčil Monty. „Primárně pod FBI, protože tělo se našlo na federální půdě, ale my se na vyšetřování budeme podílet taky, jelikož horská služba se v tom terénu vyzná nejlíp. S místní policií jednáme o tom, jak se do hry zapojí oni.“

„Bezva.“ Ve státě Washington fungovala horská služba jako plnohodnotná součást policejních jednotek. „Potřebovala bych ohledat další místo činu a taky poslat hlídku do rezidenční čtvrti. Sežeň prosím někoho ze státního na to ohledání a na místním oddělení zažádej o hlídku.“ Nastartovala, a když pohlédla k domu, znovu se očima setkala se sestrou. „Taky zkusme svěřit pitvu doktoru Ortegovi. Snad se mu podaří oběť identifikovat. Posledně se nám osvědčil.“

„Jasně. Jo, a abys věděla, za nás bude mít případ na starosti Huck. Já chodím denně na ozařování a asi bych to nezvládl.“

Laurel se odmlčela. Už před pár týdny se dozvěděla, že Monty trpí rakovinou prostaty. „Doufám, že ti bude brzo líp. Kdybych pro tebe mohla něco udělat, dej vědět.“

„Hlavně dostaň toho psychopata, než zabije někoho dalšího,“ prohlásil chmurně Monty. „Nebo myslíš, že to byla ojedinělá záležitost a pásl jenom po týhle nebožačce?“

Laurel odtrhla pohled od ženy ve dveřích a zadívala se na zmrzlé květy jiřin. „Ne. Tohle je teprve začátek.“

KAPITOLA TŘETÍ

Laurel se ještě úplně nevzpamatovala zpodivného setkání sAbigail, atak při zajíždění na parkovací místo před svou kanceláří narazila předními koly na obrubník. Rozmrzele vzdychla aokousek sautem couvla, aby neblokovala chodník. Přes celou přední stranu budovy se táhl velký, teď zpola zasněžený vývěsní štít snápisem „Zmrzlinárna Staggers“. Cukrárna sídlila uprostřed vpřízemí aona si zřídila provizorní pobočku FBI přímo nad ní. Oddělení horské služby si pronajímalo kanceláře vpřízemí avprvním poschodí napravo, kdežto vlevo se nacházelo kosmetické učiliště.

Vyskočila znissanu aotevřela těžké dřevěné dveře, které vedly do malého vestibulu. Vpravo nad vchodem horské služby stál nápis „Ochrana národního parku“, vyvedený ručně, trochu kostrbatě aočividně nepřesně, ačkoli na důvody se nikdy nezeptala. Sentimentalita očividně vítězila nad realitou.

Párkrát na gumové rohožce zadupala, aby setřásla zbot sníh aled, načež otevřela vstupní dveře na schodiště do prvního patra. Vyběhla nahoru auž ani nevnímala plakáty spolonahými tanečnicemi na stěnách. V patře si odhrnula vlhké vlasy zobličeje apozdravila se se svou asistentkou, která seděla vpravém rohu vstupní chodby za prázdnou vitrínou na zákusky, která jí sloužila jako psací stůl arecepční pult vjednom.

„Čauves,“ vítala ji Kate Vuittronová arovnala si na skleněné desce papíry.

„Nazdar. Myslela jsem, že konečně koupíme normální stůl.“ Laurel si všimla, že Kate umístila složky sdokumenty do vitríny. Budou asi ještě dlouho vonět vanilkou askořicí.

Kate pokrčila rameny. „Já stůl nepotřebuju, abeztak jsme tu možná jenom dočasně.“ Usmála se ashladkou pletí apískově světlými vlasy po ramena vůbec nevypadala na čtyřicátnici. „Jediný nábytek, který se nám zatím podařilo schrastit, je ten parádní zasedací stůl ažidle zdražby zabavených věcí vSeattlu. Vypadá jako znějaký luxusní redakce časopisu typu People nebo Cosmopolitan, viď?“

„Když to říkáš ty, tak určitě.“ Laurel ji obešla azamířila kotevřeným dveřím za ní.

Kate si odkašlala. „Myslíš, že je šance, abychom se tu usadili natrvalo? Myslela jsem, že po tom, cos dopadla vraha od Snowblood Peaku, ti dají tady vGenesis Valley na starost nový oddělení.“

Laurel dlouze vydechla. Kate má právo vědět, jak se věci mají. „Upřímně nevím. Po svátcích se mi povedlo vyřešit jeden případ vražd vD.C. aGeorge si už zase není jistý, jestli mě chce nechat trvale na severozápadě.“

„George?“

„No jo, promiň. Náměstek ředitele George McCromby. Můj šéf.“ Vhlavním městě řádil vrah, který zabíjel starší muže polenem od krbu, aona podle míst činu úspěšně analyzovala jeho chování, vystopovala ho, anakonec izatkla. Nejspíš by svého nadřízeného dokázala přemluvit, ale sama si nebyla jistá, jestli se chce vrodném městě usadit natrvalo.

„Tak až se to nějak rozhodne, dáš mi prosím hned vědět? Jestli si mám hledat novou práci, radši bych začala co nejdřív.“ Kate se natáhla pro propisku.

Byl to naprosto oprávněný požadavek. „Ale mezitím už se nám tu vyloupl další případ, tak bych potřebovala, abychom se asi tak za hodinu sešli na poradu. Kde je Walter?“

„Šel pro všechny koupit něco kpozdnímu obědu, měl by být zpátky co nevidět.“ Kate hbitě ťukala do počítače. „Copak je to za případ?“

„Vražda, podle všeho rituální.“ Laurel se zarazila. „Mohla bys prosím pozvat kapitána Riverse? Budeme na tom dělat shorskou službou.“

Kate vzala do ruky postarší kancelářský telefon. „Jistě.“ Aprofesionálním tónem pokračovala: „Bude prima zase pracovat skapitánem Sexy. Jak je možný, že bručoun sostře řezanou bradou působí tak přitažlivě?“

To byla záhada, kterou se teď Laurel nehodlala zabývat. „Díky, Kate.“ Prošla dlouhou chodbou lemovanou kancelářemi, zasedačkou apočítačovou místností až úplně dozadu, kde měla vlastní kamrlík. Na celém patře vládl klid. Jestli tu vznikne stálé oddělení, bude muset kromě Kate aWaltera nabrat idalší personál. Tři Kateiny dospívající dcery sice vždycky rády přiložily ruku kdílu, když bylo potřeba, ale přece jen jim teď začala škola aměly bezpochyby lepší věci na práci.

Překvapeně zůstala koukat na dvě elegantní kancelářské židle na kolečkách na vnější straně svého stolu atřetí za ním. „Kate?“

„Ktomu nádhernýmu zasedacímu stolu nám poslali ještě čtyři židle navíc, tak jsem je dala ktobě. Přece jen jsou lepší než ty plastový židličky ze zmrzlinárny, cos tam měla předtím, ne?“ zahalekala na ni přes chodbu Kate. „Tu čtvrtou si vezmu já, ale ještě jsem si ji sem nepřivezla.“

Laurel si odložila brašnu spočítačem apověsila kabát na hřebík trčící ze zdi. Výstavní židle působily komicky kolem psacího stolu, který si zhotovila ze starých otlučených dveří posazených na dvou sloupcích zbetonových tvárnic. Dveřní deska sice sloužila dobře, ale hodil by se jí aspoň nějaký šuplík. Zrovna se posadila azastrčila flash disk do notebooku, když zaslechla od schodů těžké kroky adunivý, hluboký hlas.

Srdce se jí rozbušilo.

„Běžte za ní dozadu,“ řekla Kate hodně nahlas, nepochybně proto, aby ji na Huckovu přítomnost upozornila.

Dlouhými kroky se během pár vteřin ocitl vjejích dveřích.

„Kapitáne Riversi,“ pozdravila ho Laurel, napřímila se aznovu zalitovala, že šla předčasně na vysokou anikdy se pořádně nenaučila sociálním dovednostem, zejména ve vztahu kopačnému pohlaví. „Co pro vás můžu udělat?“

„Jsem Huck asnad jsme si tykali. Kčemu ta formálnost, když jsme jeden druhýho viděli bez šatů?“ Stál ve dveřích ajeho dlouhá, štíhlá postava smohutným hrudníkem vyplňovala celý prostor.

Pečlivě ovládla svůj výraz. Jaká reakce by byla namístě? Podráždění, rozpaky, nebo snad humor? Netušila. „Jak to, že už jsi tady?“

Na bradě měl několikadenní strniště, černé vlasy poprášené sněhem se mu uuší trochu kroutily avhlubokých hnědých očích se stále třpytily ty topazové odstíny. Zkapes bundy mu koukaly černé rukavice. „Monty mi ten případ předal, tak jsem si říkal, že bychom se na to měli vrhnout co nejdřív. Vypadá to hodně špatně?“

„Ano.“ Pohybem ruky ho vyzvala, aby se posadil na jednu zbílých židlí na druhé straně stolu.

Snadzdviženým obočím usedl atéměř celou ji mohutným tělem zakryl. Měl na sobě vybledlé džíny, černou košili azelenou bundu slogem horské služby. „Doktor Ortega slíbil, že pitvu provede přednostně, takže zítra ráno by pro nás měl mít předběžný výsledky. Ten chlap snad vůbec nespí.“

„Perfektní.“ Laurel otočila notebook, aby oba viděli na obrazovku. „Jestli toho vraha co nejdřív nechytneme, tak se nějaký čas nevyspíme ani my.“ Sama se zachvěla, když si uvědomila dosah svých slov. „Tohle je záznam zbezpečnostních kamer udomu doktorky Abigail Caineové.“

Huck se zamračil. „Co ta má společnýho snaším případem?“

Laurel spustila přehrávání.

Na obrazovce se objevil noční záběr zkamery umístěné zřejmě nad Abigailinou garáží anamířené na chodník atrávník. Padal drobný déšť se sněhem. Po chodníku prošla postava stmavým batohem přes rameno azamířila na zasněženou trávu.

„Rozlišení nic moc,“ zabručel Huck.

Infračervené zařízení fungovalo celkem slušně, ale kvůli padajícímu sněhu byl obraz rozostřený. „Široký ramena,“ poznamenala Laurel, když zamžourala na obrazovku zblízka. „Výška tak metr devadesát?“ Příchozí měl přes hlavu nataženou tmavou punčochu, na sobě teplou zimní bundu, rukavice amohutné boty.

„Mohla by to být iženská,“ prohlásil Huck apozorně video sledoval. „Ale vypadá to spíš na chlapa.“

„Souhlas.“ Laurel se opřela zády oopěradlo adívala se, jak postava vytahuje cosi zbatohu ahází na trávník, ba téměř radostně to rozhazuje na všechny strany.

Huck hlasitě vydechl. „No to snad ne. Černý jiřiny, že jo?“

„Ano. Ten záznam je starý tři dny, aještě dneska byly ty kytky uní na zahradě pod ledem asněhem vidět.“ Vetřelec dosypal poslední květy aodešel ze záběru, čímž video skončilo. „Mohl by tvůj tým projít záznamy zbezpečnostních kamer vokolí, jestli ho ještě někde nezahlídnou?“

Huck přikývl. „Samozřejmě. Tahle shoda náhod se mi ani trochu nelíbí.“

„Mně taky ne.“ Poklepala konečky prstů na starou desku dveří azadívala se na ni. „Mohl bys mi teď zopakovat všechno, co zatím víme? Občas mi pomůže si fakta spíš poslechnout než jenom zapisovat.“

Huck roztáhl široké dlaně na džínové látce na stehnech. „Dvě ženy, obě dostaly darem černý jiřiny. Jedna po smrti, druhá zatím žije. Už to samo osobě je dost špatný, aještě ke všemu jedna znich je tvoje nově objevená sestra. Jsi tady nová vyšetřovatelka atahle sestra figuruje už ve druhém případě, navíc vtom prvním sehrála hodně důležitou roli. Není to divná náhoda?“

Laurel pomalu zavrtěla hlavou. „Nevím. Hodně záleží na totožnosti oběti, kterou jsme našli vlese. Znala se smou sestrou? Pokud ano, tak zřejmě Abigail bude znát ivraha. Apokud ne, tak co? Že by Abigail tu ženu zavraždila asama se stavěla do role oběti… ale proč by to zatraceně dělala?“

„Aby získala tvou pozornost?“ nadhodil Huck. „Je to zlomyslná narcistka, nebo psychopatka, nebo sociopatka, nebo má nějakou jinou nálepku, která beztak nedává smysl. Myslíš, že je vážně tak vyšinutá?“

„To nedokážu říct,“ odpověděla Laurel, vhlavě jí šrotovalo ažaludek se jí sevřel. „Možná některou ztěch poruch trpí, možná všemi, anebo taky žádnou. Pořádně ji neznám.“ Ke stanovení přesné diagnózy by byly zapotřebí roky konzultací, auněkoho tak chytrého jako Abigail ještě mnohem déle. Přesně by totiž dokázala odpovídat na otázky vtestech tak, aby se jí výsledek hodil do krámu. Takže by se nakonec ukázala být dokonale zdravá. „Nemyslím si, že by zavraždila tu ženu vlese, jen aby upoutala mou pozornost.“

„Proč ne?“

Laurel se zhluboka nadechla. „Protože vrah projevil tolik… zuřivosti. Jak oběti rozmlátil obličej. Musel být vzteky bez sebe.“

„Ale taky nám tím znemožnil rychle ji identifikovat. To byla chytrá strategie.“ Huck se poškrábal na zarostlé bradě.

„Ne.“ Laurel zavrtěla hlavou. „Bylo vtom něco víc. Když někdo mlátí do obličeje, do těla, ještě dlouho po smrti… to je čirá zuřivost. Primitivní nenávist.“

Huck se podíval na odřené dveře sloužící jako deska stolu. „Nevadí ti, že na tom budeme dělat spolu?“

Zarazila se. „Ne. Proč by mi to mělo vadit?“ Byl to důležitý případ aon jí hodně pomůže.

Usmál se trochu nakřivo abezděčně okouzlujícím způsobem. „No jistě, proč? Tak fajn. Už jsem zapomněl, jaká jsi.“

Zvědavě naklonila hlavu na stranu. „Jaká jsem?“

„Nesnesitelně racionální, anavíc nehraješ žádný vedlejší hry.“ Široká ramena se mu viditelně uvolnila.

„Nesnesitelně?“ Jak to myslí? Logické uvažování je přece kdopadení vrahů nutností.

Vzdychl. „Pro ego jiných lidí. Jen pro to ego. Tím se netrap.“

To rozhodně neměla vúmyslu, zvlášť když ani netušila, očem vlastně mluví, aspřípadem to očividně nesouviselo. „Tak dobře. Víme, že černé jiřiny jsou symbolem zrady, ale není jisté, že vrah vychází ze stejných předpokladů. Pro něj můžou znamenat něco úplně jinýho.“

Huck poposedl na bílé židli anatočil se do strany. „Proč máš pro návštěvy židle na kolečkách?“

„Proč ne?“ Ťukala si prstem do rtu. „Kde bys vtuhle roční dobu sháněl černé jiřiny?“

„Nechám to zjistit.“ Huck se ohlédl přes rameno na ztichlou chodbu. „Neměla by sis sehnat další agenty, když tady jsi nastálo?“

Opravdu potřebovala víc lidí na praktické úkony, ale jinak byla se svým týmem spokojená. Byl malý asnadno se řídil. „Zaleží na tom, jestli tady to oddělení opravdu zůstane nastálo. Náměstek ředitele FBI to zvažuje.“

Překvapeně povytáhl obočí. „Takže se ti stím případem vD.C. dařilo až moc.“

Očividně měl ojejích aktivitách za uplynulý měsíc přehled. „Vypadá to tak. Jestli nám tu zřídí stálé oddělení, FBI sem pošle další agenty. Mezitím mi kromě kolegů zfederálního musí vypomáhat imístní astátní policie.“

„No nic, dej mi pak vědět, jak se to vyvrbí.“ Huck poodjel na židli od stolu avstal, takže se najednou tyčil vysoko nad jejím stolem. „Když jsi začala dělat na sériových vraždách na severozápadním pobřeží Pacifiku, tušila jsi, že jich bude tolik zrovna utebe doma?“

„Čekala jsem víc případů vSeattlu, nebo ivEverettu, ale obecně se sériové vraždy objevují voblastech, jako je tahle. Chladných, odlehlých, se snadno dostupnými oběťmi.“ Tenhle výraz slyšela před lety vjednom krimi seriálu. „Ale nesmíme zapomínat, že vtomhle případě nemusí jít osériového vraha. Předpokládat cokoli se nevyplácí.“ Je možné, že si pachatel přál smrt jen téhle konkrétní oběti. „Třeba mají ty kytky uAbigail jenom odvést naši pozornost. Musíme zjistit totožnost oběti.“

Huck vyšel na chodbu, ale ve dveřích se zarazil, otočil se aupřeně se na ni zadíval. „Před chvílí jsi řekla něco, co se mi zarylo pod kůži.“

Zalilo ji teplo. „Jak to?“

„Ohledně tvý sestry.“

Opět zchladla. No ovšem. „Aco jsem řekla?“

„Řekla jsi, že tu oběť uřeky někdo rozmlátil se zuřivostí, jaký by doktorka Caineová nebyla schopná.“

Laurel přikývla. „Za tím si stojím.“

Naklonil hlavu na stranu. „Ikdyby byla sociopat nebo zlomyslná narcistka či kdoví co, přece jen má nějaký emoce, nebo ne?“

Huck něco zabručel.