Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Aaron Jackson

Podivuhodný život Augusta Marche

Z anglického originálu The Astonishing Life of August March, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers v New Yorku v roce 2020, přeložila Daniela Čermáková.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2023 jako svou 8900. publikaci.

Redakce Dana Chodilová
Korektura Petr Lehečka
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba CPI Morávia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Astonishing Life of August March © 2020 by Aaron Jackson
Published by HarperCollins Publishers, USA
Translation © Daniela Čermáková, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Cover Design © Martin Kábrt, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-738-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-737-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-277-6 (print)

Michaelovi, napořád

ČÁST PRVNÍ

Chlapec se narodil vdivadle Scarsenguard na Západní Čtyřicáté třetí ulici opřestávce představení Sny blízké srdci. Jeho matka Vivian Fairová právě bezchybně pronesla strhující monolog, který uzavíral první dějství. Jakmile se opona dotkla jeviště, odebrala se Vivian, které dosud dozníval bouřlivý potlesk vuších, kolébavým krokem do zákulisí, zavřela za sebou dveře své šatny aporodila syna. Splesknutím odhodila vřískající slizké stvoření do koše plného špinavých halenek, přestřihla pupeční šňůru kleštičkami na řasy abyla zpátky na značkách právě včas na další dějství, každým coulem profesionálka.

Po skončení hry si slečna Fairová právě sundávala paruku, když ji dětský pláč zaskočil natolik, že se téměř probodla sponkou na vlasy.

Dítě. Skoro na něj zapomněla. Vivian přistoupila ke koši akoukla na novorozence. Byl to ale žalostný tvor. Zkrabacený arudý anesmírně maličký, sdrobounkými pěstičkami máchajícími ve vzduchu.

Vivian zaklela, když uslyšela ostré zaklepání na dveře. Přehodila přes novorozence šál, aby ho zakryla, ato už do dveří strčila hlavu Vivianina hloupoučká kolegyně, která disponovala menší porcí talentu než hrnek kávy.

„Ach, pardon. Nechtěla jsem tě vylekat,“ řekla mladá žena.

„Co chceš?“ vyštěkla Vivian.

„Tys to neslyšela? Dneska večer byl vpubliku nějaký producent. ZHollywoodu! Teď je uCarlislea!“

„ZHollywoodu?“ vyjekla Vivian achytila se za hrdlo. „Dej mi tři minutky – sejdeme se venku.“

Zkušeně si nanesla slušivou rtěnku, rozpustila si vlasy avypadala připravená dokonce ina ty nejpátravější pohledy.

„Jsi hvězda,“ zašeptala svému odrazu.

Dítě znovu zakňouralo.

Teď se musela rozhodnout. Osvém těhotenství nikomu neřekla. Sny blízké srdci bylo historické drama, takže objemné sukně ukrývaly její břicho po celé měsíce. Aotci dítěte otom tedy rozhodně nepověděla, ať už to byl kdokoliv. Vivian měla vplánu se stou situací nějak popasovat, připravit se na ni, jenomže život neustále přinášel něco nového: vernisáž, večírek, galavečer. Takové události jsou pro mou kariéru klíčové, pomyslela si. Ohledně dítěte se prostě chtěla rozhodnout později.

Jenomže když se teď doopravdy narodilo, zjistila, že ještě není připravená být matkou. Ani vnejmenším. Stále zbývala spousta věcí, jichž toužila dosáhnout.

Někdo toho chlapce jistě najde aposkytne mu úžasný domov. Nebo si to alespoň opakovala, když se zbytkem účinkujících pospíchala ke Carlisleovi na večírek plný koktejlů atlachání.

Mnohem později ten večer, zrovna když se Vivian líbala stím špičkovým hollywoodským producentem, jí zašeptal to, co jí prozradil její odraz vzrcadle už před pár hodinami.

„Jsi hvězda.“

Vivian se usmála avěděla, že se rozhodla správně.

Mateřství by přece dočista zničilo její image.

EUGENIA BUTLEROVÁ byla stará. Vlastně prastará. Odměřená, zahořklá ajízlivá, vdivadle Scarsenguard byla zaměstnaná jako pradlena déle, než si kdo pamatoval. Déle, než si dokonce pamatovala ona sama.

Eugenia měla svoji práci ráda. Aikdyby neměla, co jiného by po večerech dělala? Sama? Matka jí zanechala malebné přepychové sídlo na Východní Dvacáté třetí ulici, aikdyž ho Eugenia zbožňovala, nepotřebovala se noc co noc potulovat po prázdném domě. Raději se něčím zaměstnávala.

Takže den poté, co její matka zemřela, Eugenia vyrazila ven anašla si práci ve Scarsenguardu. Který rok to bylo? Teď byl rok 1933. Nebo už 1934? Na každý pád, její matka jistě zemřela vroce 1865. Nebo tak nějak. Eugenia pokrčila rameny. Čísla nikdy nebyla její silnou stránkou. Jejími přednostmi byly zdravý rozum, šikovnost sjehlou apevná pracovní morálka. Scarsenguard jí tudíž dokonale vyhovoval.

Ačkoliv měla Eugenia svou práci ráda, toho večera se přece jen jistého úkolu obávala: vyzvednutí prádla Vivian Fairové. Ačkoliv jako herečka byla na jevišti bezkonkurenční, za oponou to byla chronická bordelářka.

„Je to lemra líná, to tedy je,“ zamumlala slečna Butlerová, když se začala přehrabovat vtom binci. Jak se jím tak probojovávala, její ne už tak dobrý sluch náhle zaregistroval podivný, škytavý vzlykot. Odstrčila kytici zahnívajících růží aškobrtla okoš plný halenek adítě, jež vněm leželo.

Nutno poznamenat, že Eugenia Butlerová, dokonce ive svém značně pokročilém věku, byla stále slečna Butlerová. Neprovdaná. Stará panna. Aje třeba dodat, že jako stará panna Eugenia Butlerová nikdy žádné dítě neměla. Vlastně se vždy pyšnila nedostatkem jakýchkoliv mateřských instinktů. Přesto když zahlédla v koši to nemluvně, dosud oslizlé po porodu, vjejím prastarém neprovdaném srdci se cosi pohnulo. Přiložila si kluzkého nalezence na prsa, vytáhla vadnoucí chryzantému znedopité sklenky šampaňského apřitiskla ji dítěti ke rtíkům. Chlapec lačně hltal alkohol, přičemž si divokým pohledem měřil Eugenii, načež upadl do spokojeného spánku.

Eugenia Butlerová vzala pohozenou podprsenku avytvořila pro dítě nosítko, vněmž ho přenášela po zbytek večera, broukala polozapomenuté úryvky ukolébavek acenzurované útržky přisprostlých hospodských odrhovaček.

Když bylo všechno vyprané, slečna Butlerová zabalila dítě do mušelínu auložila do kolébky, kterou objevila ve skříni srekvizitami. Poté co zhasnula všechna světla, vyšla ven vchodem pro zaměstnance achytila taxíka zpátky domů na Východní Dvacátou třetí ulici. Na rtech jí pohrával mírný úsměv, zatímco bezstarostně plánovala budoucnost toho zlatíčka. Necítila se provinile, že nechala novorozence samotného vdivadle. Vždyť jak by se mohla proboha pořádně vyspat, kdyby to děcko celou noc brečelo?

FAKT, ŽE chlapec přežil rané dětství, byl nejspíš ten největší zázrak jeho podivuhodného života. Eugenia Butlerová, navzdory všem svým dobrým úmyslům, byla příšerná matka. Nutno však uznat, že se jí dařilo shánět dostatek dětského jídla, takže se chlapcova strava neskládala výhradně ze zvětralého šampaňského.

Zpočátku Eugenia uvažovala, že by dítě odnesla do sirotčince, aby mu tam našli řádnou rodinu, ale neustále to odkládala. Chlapec byl legrační azjistila, že ji baví poučovat mužského, který jí nemůže odmlouvat. Nakonec se na to vykašlala arozhodla se, že si ho nechá.

Ospravedlnit náhlou přítomnost mimina veScarsenguardu představovalo jistý problém, ovšem Eugenia ho vyřešila jednoduše tím, že chlapce ukrývala, dokud nevymyslí nějaké přesvědčivé vysvětlení jeho existence.

Vraných letech byla hračka zajistit, aby si chlapce nikdo nevšiml. Herci jsou celkově vzato sebestředná cháska. Pokud některý zumělců někdy zaslechl dětský pláč či vřískání, slečna Butlerová se ho vmžiku optala na jeho kariéru. Jejich nekonečné litanie okonkurzech aagentech vždy překonaly jakékoliv chlapcovy hlasité projevy.

Divadelní režiséři azákulisní personál si svého okolí všímali víc než jejich jevištní protějšky, ovšem ve snaze vyhnout se tyranským požadavkům herců se kulisáci už dávno poučili, že mají držet oči sklopené aúvahy si nechat pro sebe. Bylo jednodušší ignorovat fakt, že při druhém dějství je pravidelně slyšet vřískající dítě. Navíc to mohl být prostě jenom vítr nebo mrouskající se kočka.

Chlapcova přítomnost tedy zůstala utajena každému kromě stárnoucí Eugenie Butlerové. Teprve po roce jí došlo, že by měla sirotka nějak pokřtít, až do této chvíle mu totiž říkala „dítě“ nebo „to dítě“ či občas „děťátko“. Zalistovala vkalendáři akonečně se usnesla na jméně: August March.

AUGUST SE brzy začal sám pohybovat. Plazil se, chodil, běhal, lezl, padal, prostě pokud to bylo nějak nebezpečné, August šel do toho. Jako batole vynikal ve veškerých aktivitách, jimiž jsou batolata proslulá. Eugenia Butlerová, jakkoliv se snažila, nedokázala schlapcem udržet krok. Anež mu bylo tři apůl, došlo jí, že Augustovu přítomnost neudrží vtajnosti donekonečna. Vzhledem kjeho rostoucí velikosti už ho slečna Butlerová nemohla jen tak vzít aodnést, kdykoliv se objevily ošemetné otázky, ani ho vydávat za neobvykle realistickou rekvizitu.

Navíc byl neuvěřitelně zvědavý. Eugenia se tedy snažila vAugustovi vzbudit strach zlidské rasy jako celku příležitostnými nedbalými poznámkami.

„Byla by velká škoda, kdyby tě unesli jako toho posledního chlapce, který tu žil.“ Nebo: „Všichni na tomhle světě jsou zlí, kromě mě atebe, dítě.“

Přese všechny děsivé postřehy se Augustova zvídavá povaha nedala potlačit.

Navzdory tomu všemu měla Eugenia Butlerová Augusta Marche docela voblibě. Mateřství se jí vlastně celkem zamlouvalo, tedy až na všechny ty věci, které na něm nesnášela. Jednou vnoci, když ze Scarsenguardu všichni odešli, Eugenia sledovala, jak si August vzrušeně povídá sfigurínou, adošlo jí, že ho miluje. Miluje ho víc než kohokoli jiného za celý svůj život. Takže než aby jí jejího společníka sebrala sociální péče nebo jiná směšná organizace, rozhodla se slečna Butlerová zapojit svůj důvtip avynalézavost.

Po letech práce vdivadle Eugenia Butlerová ojeho obyvatelích ledacos věděla. Kromě narcismu byli herci proslulí ipověrčivostí. Zkuste jen zašeptat vnějakém divadle slovo Macbeth auvidíte, jak se skupinka dospělých promění vustrašené králíčky. Aprávě této slabosti hodlala Eugenia Butlerová využít.

Vdivadle se začala zkoušet nová hra Otcova čtvrtpence. Po několika dnech průzkumu si slečna Butlerová vybrala zúčinkujících tu nejhloupější anejpřecitlivělejší herečku, dívku jménem Evelyn Roseová.

Právě končila druhá generální zkouška aEvelyn Roseová zůstala vpřevlékárně poslední. Měla totiž dojem, že dorazit do baru módně pozdě je pitomost. Člověk by měl přijít okázale pozdě, protože proč by tam jinak vůbec chodil? Evelyn připlula kEugenii arozmáchlým pohybem upustila špinavé punčošky do koše ustařeniných nohou.

„Dobrý večer, slečno Butlerová,“ zašeptala Evelyn ado očí jí málem vhrkly slzy při pohledu na tu ubohou starou ženu. Bože, kéž by tu měla zrcadlo, ty skoroslzy jistě vypadají fantasticky.

„Dobrý večer, má drahá,“ povzdechla si Eugenia. Pak, zrovna když se Evelyn Roseová odvracela, popadla Eugenia mladou dívku za zápěstí aroztřeseně zalapala po dechu. „Je tady!“ vyjekla.

Evelyninu tklivou melancholii rázem nahradil odpor. Zatímco se snažila vymanit ze stařenina sevření, přelétla prostor pohledem. „Kdo je tady?“ nechápala.

Eugenia promluvila svým nejhrozivějším hlasem. „Přichází za noci, někdy též během dne. Ovšem pokud ho spatříte před oponou nebo během přestávky, je to rovněž on!“

„Kdo? Koho myslíte, vy stará bláznivko?“ vypískla Evelyn azuřivě se jí snažila vymanit.

„Scarsenguardský duch,“ zašeptala Eugenia sveškerým přízračným chrapotem, jakého byly její hlasivky schopny.

Evelyn Roseové vyprchala ztváře všechna barva. Ach! Království za zrcadlo! Stéměř nepředstíraným zakoktáním se odvážila zašeptat: „S...s...scarsenguardský duch?“

„Před lety zemřel přímo vtomhle divadle jistý malý chlapec. Říká se, že ho rozdrtila nedbale zavěšená lampa. Jiní tvrdí, že spadl do orchestřiště, zlomil si nohu apomalu vykrvácel během chladné aosamělé noci. Ale já... já si myslím, že byl zavražděn!“

Vtu chvíli toulavá kočka sekla packou po prázdných konzervách od tuňáka, které slečna Butlerová pro ten účel strategicky rozmístila uotevřeného okna. Zvuk, který se ozval, když spadly na železné nouzové schodiště, zajistil kýžený strašidelný efekt.

„Ale kdo by zabíjel malinkaté dítě?“ zašeptala Evelyn vyděšeně.

Slečna Butlerová to považovala za velice dobrou otázku, jelikož však na ni neměla odpověď, pokračovala ve svém vyprávění. „Za nocí bloudí chodbami, ale nebuďte překvapená, pokud ho uvidíte kdekoliv jinde. Hledá pomstu. Nebo taky míč, který někde nechal.“

Jako na zavolanou se objevil řečený chlapec. (Možná ho přece jen čekala kariéra vdivadle.) Eugenia pracovala na jeho kostýmu celé dny. Pár kousků zrekvírovala zepické hry zobdobí občanské války Toužení na Jihu aněkolik dalších zbritské frašky Dvě dvoupence (parodie pocházející ztéhož pera jako Otcova čtvrtpence). Za pomoci několika kreativních stehů slečna Butlerová pro chlapce spíchla přesvědčivý, byť ne zcela historicky přesný dobový kostým. Na hlavu mu plácla čepici, posypala ho moukou aduch byl na světě.

„August hlad,“ zacvrlikal chlapec svým půvabným sopránem.

„Zahynul vsrpnu, proto se jmenuje August!“ zvolala slečna Butlerová, vděčná za zásah štěstěny, protože bylo zrovna třetího srpna. „Aměsíc, který se zmocnil jeho života, teď hladoví po další duši!“

Zjevení malého ducha bylo na mladou Evelyn Roseovou příliš. Velice opravdově zaječela, vzala nohy na ramena amožná poprvé vživotě ji ani nenapadlo, jak přitom asi vypadá vzrcadle.

Vbaru Evelyn rozrazila dveře, vydala pronikavý jekot ana místě omdlela, dorazivši alespoň pro jednou okázale pozdě. Postarší lékař, který si tam čirou náhodou zašel na skleničku, se ji několikrát neúspěšně pokusil přivést kživotu, takový kousek se však mohl podařit jen apouze tomu nejmladšímu a nejpohlednějšímu členovihereckého ansámblu.

Poté co umírající Evelyn vypila několik sklenek ginu, aby upokojila nervy, se vobležení barové společnosti akolegů pustila do líčení svého setkání sposmrtným životem.

„Jakže jsi říkala, že se jmenuje?“ zeptal se jeden kolega, dojatý tím, jak krásně se mu chvěje hlas strachy.

„Scarsenguardský duch,“ zašeptala Evelyn už snad posté. Vzato kolem akolem to byla nejspíš ta nejlepší noc jejího života.

Scarsenguardský duch tou dobou ležel stulený ve své kolébce ve skříni aposlouchal pohádku opříšerném skřetovi, kterou mu vyprávěla mazaná pradlena.

EUGENIIN PLÁN fungoval lépe, než si představovala. Legenda oScarsenguardském duchovi se totiž šířila rychlostí blesku. Ve spletitých chodbičkách divadla zaslechla vyprávět všemožné podoby té historky, vpodstatě se oničem jiném nemluvilo. Eugenii Butlerové bylo jedno, které verzi lidé věří. Všechny zajišťovaly, že si August mohl vdivadle chodit, kam se mu zlíbilo, anikdo se na nic neptal.

Až na to, že kdykoli si chlapec sradostí vykračoval ve svém kostýmu syna Konfederace zkříženého skominíkem, skličovalo ho, že každý, kdo ho zahlédl, od něj skřikem prchal.

Další demoralizující stránkou Augustova života byl téměř neustálý hlad. Slečna Butlerová mu nosila vydatná jídla jen sporadicky, aikdyž si ta hašteřivá divadelní cháska ssebou často přinášela nějaké svačinky, August brzo zjistil, že vpřípadě výživy se nevyplatí spoléhat na vnější zdroje. Stal se zněho tedy zdatný sběrač. Klíčovou složkou jeho stravování se staly čokoládky, které herečkám zasílali jejich omámení obdivovatelé, aměl dostatek zdravého rozumu, aby si nevypěstoval alergii na mandle, kokos či nugát. Další složky jeho výživy představovaly nedojedené sáčky sobědy kulisáků, kousíčky sýrů ponechané napospas plísni vedle oslavných lahví šampaňského, případněplátky růží.

Nejšťastnějších pár měsíců vAugustově mladém životě byla doba, kdy ve Scarsenguardu hráli Jak je důležité míti Filipa. Během těchto kouzelných chvil se August mohl cpát tolika muffiny aokurkovými sendviči, kolik se jich do něj vešlo, jelikož byly pro zápletku hry klíčové. Při jednom odpoledním představení to však způsobilo drobné potíže. Na jevišti právě herec hrající Lanea nabídl tác, na němž měly být okurkové sendviče, kolegovi představujícímu Algernona, což je záležitost, která se odehrává během prvních pěti vět hry. Ten spatřil prázdný tác, jehož obsah nespořádal nikdo jiný než August March, abezděčně vykřikl: „Dobrý bože, Lane! Proč tu nejsou žádné okurkové sendviče?“ Což nebyla zrovna šťastná ukázka improvizace, ale skutečná část dialogu, který se měl odehrát vpůlce jednání. Ze strachu, že zmeškali svůj nástup, se herci hrající Jacka, Gwendolínu alady Bracknellovou přihnali na jeviště aspolečně se museli hodně snažit, aby zamaskovali všechen děj, který neúmyslně přeskočili. Publikum bylo zmatené anabručené, ale to už tak udiváků odpoledních představení obvykle bývá. Na to už si dával August se svými nájezdy větší pozor.

Pak tu byla potíž schlapcovým nedostatkem vzdělání. Slečna Butlerová se snažila, seč mohla, ovšem zjistila, že si sotva pamatuje svůj vlastní věk, natož základní aritmetiku. Některé dny se sAugustem posadila, odhodlaná vtlouct do něj aspoň zrnko moudrosti, jenomže vždycky musela zalátat spoustu ponožek avyprat zgarderoby umělou krev, akam si to proboha schovala jehelníček?

Tělesná výchova probíhala inavzdory naprostému nedostatku zájmu slečny Butlerové odanou tematiku. Tím, že se potloukal vzákulisí nebo se vydával za člena hereckého sboru, se August naučil spoustu jevištních soubojů. Dokázal máchat, otáčet amávat mečem. Většina dětí si hrála na honěnou, August si hrál na umírání.

Co se týče knižních záležitostí, měl August spoustu profesorů. Wilde, Shakespeare, Ibsen, Shaw, Čechov – ti všichni vchlapci něco zanechali. Monolog krále Richarda II. dokázal odrecitovat ještě dřív, než uměl abecedu, aměl přinejmenším velice dobré povědomí, ne-li přímo přehled oruských patronymech a zdrobnělinách, ato mu ještě nebylo ani pět.

Přestože postrádal kamarády, vzdělání avětšinu času ijídlo, byl August šťastné dítě, spokojené spodivným způsobem života, který mu slečna Butlerová vytyčila. Vdivadle vždycky byla spousta zábavy, spousta věcí kvidění. Rád pozoroval kulisáky, jak se jim svaly na pažích napínají, když vytvářejí divoké bouře nebo pohybují celými městy pouhým zatažením za lano. Rád lezl na lávku ašmíroval diváky. Ale ze všeho nejvíc August zbožňoval sledování her. Měl ktomu účelu svoje vlastní místečko, malinkatou místnůstku na půdě, kdysi využívanou jako skladiště, ale nyní už dlouho zapomenutou, která se nacházela přímo nad centrálním reflektorem. Byl to jen přecpaný kumbál, ale August se vjeho omezeném prostoru cítil příjemně. Považoval ho za své soukromé hájemství ve velice veřejném Scarsenguardu.

August ve svém doupěti trávil celé hodiny. Aby se tam dostal, musel vylézt po žebříku kcentrálnímu reflektoru apak, za využití několika dosti důmyslných záchytných míst, se vmáčknout do opuštěného kumbálu. Samozřejmě to nemohl provádět před očima stovek návštěvníků, třebaže byl Scarsenguardským duchem. Takže když měl náladu zhlédnout nějakou hru (což bylo skoro každý večer), vplížil se do divadla hodiny předtím, než někdo dorazil, azašil se na místě, které považoval za to nejlepší sedadlo vcelém Scarsenguardu.

Když světla konečně pohasla apublikum utichlo, Augustovi se rozbušilo srdce. Zatím nebyl schopen kritického pohledu avěřil, že každé představení ve Scarsenguardu je něco jako svatá obětina, již sledoval očima horlivého, vykuleného žáčka.

SCARSENGUARD Ajeho představení Augusta zaměstnávaly prvních několik let jeho života. Kolem bylo neustále něco kvidění, pořád se něco dělo, takže nikdy nezatoužil po ničem jiném.

Ovšem jednoho večera, když si slečna Butlerová balila kabelku apřipravovala se kodchodu, August ji zastavil otázkou.

„Kdo je moje matka?“

Slečna Butlerová neměla popravdě žádnou odpověď. Vždycky předpokládala, že chlapcovou rodnou matkou je Vivian Fairová, ale ve skutečnosti se mohl narodit komukoliv. Vivian měla hromadu nepřátel askandál kolem nemanželského dítěte by potěšil spoustu jejích protivníků. Kčertu, dokonce iEugenia by se tomu zasmála.

„Tvoje matka jsem nejspíš já,“ odpověděla slečna Butlerová.

August si ji skepticky měřil pohledem. „Bez urážky, dobrá ženo, ale připadá mi obtížné uvěřit –“

„Auguste, už to děláš zase.“

Chlapec se vpodstatě naučil mluvit sledováním představení, takže jeho vyjadřování bylo často květnaté arozvláčné. Eugenia byla všemi deseti pro košatou slovní zásobu, ale tu atam by tomu dítěti nejradši naplácala. Mluvit se má ve větách, ne vmonolozích!

„Pardon,“ pronesl August, než se opravil: „Nejsi příliš stará, abys byla moje –“

„Opatrně, kluku,“ skočila mu Eugenia do řeči. Zvedla si Augusta (bože, ten ale začíná být těžký!) do klína apověděla mu: „Tvoje matka nemusí být nutně žena, která tě nosila vbřiše. Je to osoba, která ti vždycky pomůže, ikdyž se jí zrovna nechce. Rodina není krev. Rodina jsou lidi, prostě kdokoliv, kdo je na tvojí straně. Ajá jsem na tvojí straně, Auguste. Rozumíš?“

Zpracovával její řeč aEugenia už považovala ten rozhovor za uzavřený, když se zničehonic zeptal: „Kam chodíš vnoci?“

„Bože, přece ksobě domů,“ odvětila.

„Můžu jít stebou?“

Slečna Butlerová zaťala zuby.

„Ale ty přece bydlíš tady. Ve Scarsenguardu.“

August se usmál. Scarsenguard mu patřil a on byl jeho hrdým majitelem. Nepochybně měl ten nejlepší domov na světě, ale... Co se nachází tam venku?

Slečna Butlerová odspěchala dřív, než mohl chlapec přijít sdalšími podivnými otázkami. Milovala Augusta celým srdcem, ale vzít si ho ksobě domů? Dítě? Mateřství ji naplňovalo, ale čeho je moc, toho je příliš.

August jí rychlý odchod nezazlíval, jelikož už si vhlavě vytvořil plán. Dnes vnoci se vydá na procházku. Poprvé vživotě.

Dveře vestibulu byly zamčené, jak ostatně očekával, ale nedal se tím odradit. Přesně jak si myslel, okno na dámských toaletách vprvním patře bylo pootevřené. Vylezl na záchod apak už byla hračka se jím protáhnout.

Anajednou stál August March venku. Okno bylo výš, než se domníval, ale sotva si oprášil kolena, pustil se na průzkum. Bylo pozdě, takže provoz ve městě nebyl tak hustý jako obvykle, přesto kolem stále procházelo dost lidí. Nadšený ztoho, že může být sám sebou ane svým strašidelným alter egem, posbíral August kuráž ahrstku dospělosti apředstavil se muži opírajícímu se obudovu.

„Dobrý večer, milý pane,“ prohlásil anapřáhl svou malou ručku. „August March jest jméno mé. Jaké je vaše?“

„Máš nějaký prachy?“ zazněla strohá odpověď.

August se domníval, že odpovídat na otázku otázkou je ukázka poněkud bídného dialogu, ale pak si připomněl, že tohle je opravdová osoba, ne herec, ajejich scéna nemá žádný scénář, jelikož to ve skutečnosti není vůbec žádná scéna, ale opravdický život. Nejlepší bude neházet flintu do žita.

„Má maličkost nemá při sobě ani jinde žádných peněz,“ informoval ho August vesele. „Snad abyste zkusil nějaký bankovní ústav?“ Právě se dozvěděl oexistenci lichvářů od postavy jménem Shylock, připadal si tudíž poměrně dospěle, že to navrhl.

Augustův nový známý tak okouzlen nebyl.

„Děláš si ze mě šoufky, kluku?“

Překvapený August rychle odvětil: „Jistěže ne!“

„Připadá mi, že máš vzadku zastrčenou stříbrnou lžičku.“

Muž do Augusta strčil anebylo to zrovna jevištní strčení, kde měla oběť vždycky všechno pod kontrolou. Tohle strčení bylo drsné amělo ublížit.

August se svalil zchodníku do ulice. Projíždějící řidič musel strhnout volant, aby do něj nenarazil.

„Vypadni ztý silnice, idiote!“ zavolal motorista, než odfrčel dál do noci.

August byl otřesený. Jeho příjemná procházka neprobíhala tak, jak zamýšlel. Odpelášil zpátky koknu scarsenguardské toalety, ale ke své hrůze zjistil, že je příliš vysoko anedosáhl by kněmu, ani kdyby vyskočil. Vzoufalství zkusil dveře vestibulu, ale byly zamčené. Do očí se mu nahrnuly slzy. Nikdy vživotě nestrávil noc mimo Scarsenguard. Byl jenom malý chlapec. Co bude dělat?

Vtu chvíli se rozpršelo aAugust se schoval pod scarsenguardskou markýzu. Tiskl se ke zdi divadla jako kvlastní matce, roztřesený avyděšený. Uběhly celé hodiny, než nakonec upadl do neklidného spánku.

Nazítří vdevět ráno dorazil zaměstnanec pokladny. August znal mužovu rutinu: jakmile odemkl vestibul, odložil tašku aodebral se na toaletu. Hned jak vzal muž za kliku, August proklouzl dveřmi vestibulu aco nejrychleji sprintoval nahoru do opuštěné herecké šatny, kde padl na zatuchlý starý gauč aúlevou se rozplakal.

Když večer dorazila slečna Butlerová, uvítalo ji pevné objetí.

„Co to do tebe vjelo, dítě?“ zeptala se se smíchem.

August ji pustil aodpověděl: „Venkovní svět je příšerné místo.“

„To vskutku je,“ přikývla apodstrčila mu kousíček čokolády. „Plné chuligánů, vrahů aturistů. Tady ve Scarsenguardu je ti mnohem líp.“

August sní zcelého srdce souhlasil.

PŘEDSTAVENÍ Král Lear, které hráli ve Scarsenguardu, bylo trhák, atak ho prodloužili odalší dva měsíce. August tu hru zbožňoval. Bouře, souboje mečem, zrada, vražda, skrývání, ta část, vníž starci vydloubnou oči, všechno to bylo prostě úžasné!

Přestože si August idealizoval všechny herce zpředstavení, nejvíc ze všech ho okouzlil starší muž hrající Leara, legendární hvězda anglické scény, jistý sir Reginald Percyfoot. August umíral touhou seznámit se shlavní postavou své oblíbené hry, ale slečna Butlerová mu to striktně zakázala.

„Staří muži nesnášejí malé kluky,“ vysvětlovala, zatímco Augustovi krájela jablko. Zjistila, že je vnímavější vůči jejím požadavkům, když je dobře nakrmený. „Rozsekají je na kousíčky aschovají je pod prkna podlahy!“

„To není pravda,“ protestoval August spusou plnou ovoce.

„To teda je! Je to stejná pravda jako všechno, co jsem ti kdy řekla.“

„Všem jsi nakukala, že jsem duch,“ upozornil ji August.

Slečna Butlerová na něj zírala zpoza svých brýlí. „Jsi tak chytrý, až ti to škodí. Kolik ti vlastně je?“

„To nevím,“ odpověděl August popravdě. Bylo mu skoro šest.

„Co je za rok? Spočítáme to podle roku, kdy ses narodil, azjistíme, kolik ti je. Tomu se říká sčítání. Sčítání bys měl znát, zlato, zapiš si to za uši.“

August neměl žádnou tužku, aikdyby ji měl, kničemu by mu to nebylo, protože neměl tušení, jak se píše. Navíc ikdyby uměl psát, pochyboval, že by mu nějaké čmárání za uši pomohlo danému tématu porozumět.

„Nevím, co je za rok,“ prohlásil opět naprosto upřímně, „ani netuším, kdy jsem se narodil.“

„Proboha, dítě! Jak to, že nevíš, který rok ses narodil?“

„Kdy ses narodila ty?“ zeptal se August.

Slečna Butlerová ho znovu probodla ostrým pohledem. Brzy jí však došlo, že ten pohled jí kvítězství vdebatě nepomůže. Chlapec byl odhodlaný se se sirem Reginaldem setkat, ačkoliv nedokázala pochopit proč. To spíš ten starý žvanil hrající Gloucestera vypadal trochu ksvětu.

„Fajn.“ Povzdechla si apodala mu poslední kousek jablka. „Tak za ním zajdi. Ale vezmi si kostým ducha,“ nařídila přes Augustovy radostné výkřiky.

OPONA SE snesla apo čase, který se zdál nekonečný, diváci odešli. August se sotva dokázal udržet. Poskakoval jako na pérku ablábolil takové nesmysly, že mu Eugenia musela vyklopit na hlavu celý pytlík mouky, aby ho umlčela.

„Anezapomeň,“ nabádala ho, zatímco sypala mouku, aby vypadal ještě strašidelněji, „kdyby ti sir Reginald vyhrožoval nebo se tě pokusil uhodit, oznam mu, že ho proklínáš aže bude mít špatné kritiky až do konce svých dnů. To by mělo stačit.“

August nedokázal už nic říct, protože se rozkašlal, jak vdechl obrovské množství mouky, vníž se přímo topil. Eugenia Butlerová si toho zjevně ani nevšimla. Kolem ramen mu omotala dlouhý řetěz ase slzami vočích si chlapce prohlédla. „Jednou to nejspíš muselo přijít,“ zašeptala autřela si slzy. „Podívej, jak jsi vyrostl, Auguste!“ vykřikla atahala za rukávy chlapcovy haleny, které byly vskutku příliš krátké. Bude je muset popustit. Připadalo jí, že to naposled dělala teprve včera. „Ateď už upaluj!“

August snervozitou vyrazil kšatně sira Reginalda. Možná by měl tohle setkání pustit zhlavy úplně amísto toho obdivovat svůj idol zdálky, schovávat se vkoutech aza oponou jako uctivý stín.

Ne. Takhle už to dál nejde. Jak se má prosadit ve světě, když nikdo ani neví, že existuje? Třebaže chlapec považoval slečnu Butlerovou za okouzlující, nemohla přece zůstat jediným člověkem, kterého zná. Dokonce ito unesené dítě ve Snu noci svatojánské vede aktivnější společenský život než on. Je na čase to změnit.

Snově nalezeným přesvědčením August rozrazil dveře šatny azvolal: „Sire Reginalde Percyfoote, přišel jsem se svámi seznámit!“

Sira Reginalda to energické prohlášení ohromilo, akdyž ve dveřích spatřil bledou postavu Scarsenguardského ducha, pochopil, že se jeho čas naplnil. Ato právě teď, ve chvíli, kdy mu jeho nanicovatý agent skoro určitě dojednal smlouvu na natočení pěti filmů sWarner Brothers!

Reginald Percyfoot sehrál za svůj život stovky umíracích scén. Zemřel už statečně, noblesně, žalostně ipřekrásně. Byl zastřelen, utopen, ubodán azardoušen. Při skonu pronášel monology nebo odešel mlčenlivě, tichý jako křídla motýlů.

Tváří vtvář opravdové smrti nyní zjistil, že se sní pojí mnohem víc křiku.

August se ho snažil upokojit uklidňujícími gesty, jenomže to zjevně situaci jen zhoršilo. Sir Reginald vřískal pronikavě jako siréna, což bylo vlastně docela působivé, vzhledem ktomu, že proslul svým sametovým barytonem.

„Já nejsem duch!“ snažil se August překřičet ten rozruch. „Já nejsem duch! Jsem jenom chlapec adomnívám se, že váš Lear je ten nejpropracovanější výkon, jaký kdy herec podal za celou generaci!“

Aniž by to August tušil, vyslovil to jediné, co sira Reginalda zajímalo víc než jistá smrt.

„Vskutku?“ zeptal se Percyfoot ana křik dočista zapomněl. „Nemyslíš si, že to ve čtvrtém dějství trošičku přeháním? Vté scéně skvětinami?“

„Ach, vžádném případě,“ odpověděl August popravdě. „Tuhle část považuju za jeden ze zlatých hřebů představení.“

Reginald byl stále rozrušený zpřítomnosti toho zjevení, ale nedokázal promarnit příležitost popovídat si sám osobě. Nabídl Augustovi čaj, společně se pustili do dlouhého rozhovoru arozpitvávali každý okamžik Percyfootova výkonu. Pro Augusta to byla ta nejpodnětnější konverzace, jakou kdy vedl. Diskuze slečny Butlerové odivadle se většinou soustřeďovaly jen na přednosti mušelínu afakt, že neexistuje nic jako zničené ponožky. Ponořit se do hereckého umění, zkoumat Shakespearův jazyk – jak mocně jen August toužil probírat taková témata! Anavíc snepřekonatelným divadelním mistrem! Učiněná nirvána!

Sir Reginald musel za sebe uznat, že se ještě nikdy nesetkal stak okouzlujícím dítětem, které by mělo tak široké znalosti divadla. Když procházeli jemnější nuance jeho výkonu potřetí či počtvrté, sir Reginald si náhle vybavil, ským to vlastně mluví.

„Ale, můj dobrý mladý muži, ty jsi přece duch!“

August vysvětlil, že není žádný duch, nýbrž sirotek, kterého ve Scarsenguardu vychovává pradlena.

Sira Reginalda to fascinovalo aodpuzovalo zároveň. Chlapec vyrůstající ve Scarsenguardu byl jistě romantická představa. Život vdivadle přece musel být ze své podstaty tím nejopravdovějším anejnoblesnějším ze všech životů achlapec měl před svými vrstevníky značný náskok. Ovšem kde má kamarády ve svém věku? Co jeho vzdělání? Co opravdový život?

Percyfoot si vyžádal setkání sEugenií Butlerovou aAugust, nevědomý si právních složitostí své situace, ho za ní dovedl, aniž by tušil, že to velmi pravděpodobně způsobíjeho odchod ze Scarsenguardu akonec života, jaký znal.

Eugenii našli dosud sedět vkřesle, kde zlehka pochrupovala azúst jí tekly sliny. Poté co sní August zatřásl, aby ji probudil, avzájemně je představil, Eugenia, která si byla právních složitostí Augustovy situace vědoma až příliš dobře, okamžitě pochopila, co přísný výraz sira Reginalda znamená.

„Bez bublinek nikdy nic neřeším.“ Zamrkala.

„Jaká věda?“