Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jan Hrdina

Bohemané

Bohemané © Jan Hrdina, 2024
© Grada Publishing, a. s., 2024

Fotografie v knize autor a archiv autora, pokud není uvedeno jinak
Fotografie na obálce Jaromír Zajda Zajíček
Ilustrace Pavel Šimák
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Lukáš Joch

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2024
jako svou 9250. publikaci

Tisk DURABO

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-7276-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7275-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-3991-0 (print)

KAROLÍNĚ A ROBINOVI

PROLOG

„Historický fakt neexistuje. Je mrtvý, beztvarý a bezejmenný, dokud není postaven do souvislosti s ostatními, dokud se nestane součástí příběhu. Všechny ty příběhy nejsou jenom příběhy ‚o něčem‘, ale především ‚pro někoho‘, jsou to naše příběhy, říkají nám, kdo jsme.“

– DUŠAN TŘEŠTÍK, MYSLITI DĚJINY

Plně souzním se slovy Dušana Třeštíka. Abychom pochopili, kdo jsme a kam patříme, musíme znát příběhy. Příběhy naší země a našich předků. Takové příběhy mě vždycky přitahovaly, měly v sobě dramatičnost i tajemství. A čím starší ty příběhy byly, tím lépe. Dávno zapomenuté události, skryté pod nánosem času, prachu, hlíny a zapomnění jitřily mou představivost a vybízely k hlubšímu poznání. Jak to tu vypadalo před dvěma tisíci lety? Jací lidé tu žili? Co se v naší zemi odehrávalo? Jaké vztahy jsme měli se sousedy a jaké bylo naše místo ve starověké a raně středověké Evropě? Těch otázek je mnoho a odpovědí méně, než bychom si přáli. Některé z odpovědí se pokouším nabídnout i v této knize.

Kniha Bohemané: Prvních tisíc let českých dějin je příběhem naší země a našich předků, kteří tu žili v dobách, které si v dnešním přetechnizovaném světě dokážeme jen těžko představit. Je to příběh lidí, kteří v krajině zanechali svůj nesmazatelný otisk a stali se praotci českého národa. Dnes již s jistotou víme, že v našich žilách koluje nejen krev slovanská, ale také germánská i keltská. Tato kniha je o těchto dávných obyvatelích Boiohaema, jak zní nejstarší doložený název naší vlasti. Stejně jako doboví autoři, kteří označovali obyvatelstvo naší země jako Bohemany, i já v knize pod označení Bohemané zahrnuji všechny ty, kteří v srdci Evropy žili; Kelty, Germány i Slovany. Jiný vhodný název pro všechny, kteří naši zemi v minulosti obývali, není. Ve čtyřech kapitolách se budete moci postupně seznámit s dějinným vývojem za časů keltských Bójů, germánských Markomanů i Langobardů, expanze římského impéria a samozřejmě Slovanů. Poslední kapitola je pak věnována prvním Přemyslovcům. To vše v širších souvislostech s dějinami evropskými a doplněné o fiktivní literární vyprávění ilustrující konkrétní události a osudy historických osobností.

Příběhy jsou důležité. Avšak nic nenahradí osobní zkušenost a návštěvu míst, kde se ony příběhy před dlouhými staletími odehrávaly. Teprve návštěvou konkrétního místa člověk pochopí, co se asi mohlo v minulosti dít a jak tu lidé kdysi žili. Proto za každou kapitolou naleznete přehled lokalit, které s danou epochou souvisí a jež můžete i dnes navštívit. Vydejte se tedy na cestu, dějiny na vás čekají…

I.
ZEMĚ BÓJŮ

Dlouhá staletí před tím, než se nad Českou kotlinou roznesla bájná slova praotce Čecha, obýval naši zemi zcela jiný lid: Keltové. Naši Keltové, kteří ovládali české země nejméně půl tisíciletí, byli součástí velké rodiny kmene Bójů, avšak nejen jich. Kde se Keltové unás vzali? Na rozdíl od Germánů aSlovanů, kteří do českých zemí přišli, jsou tady Keltové doma. Právě naše malá země, sevřená mezi horami apřístupná jen nemnoha pohodlnými cestami, patřila ke keltské pravlasti, kde keltský živel vyrostl zpodhoubí kultur doby bronzové. Po Keltech nám zůstalo nejen původně latinské pojmenování Čech, ale také názvy řek, hor aněkterých dalších míst. Dodnes slavíme keltské svátky, používáme pár keltských slov amůžeme navštívit místa, která kdysi byla centry keltské moci.

Nejsme keltským národem jako Irové nebo Skotové, keltské etnikum je ale snaší zemí spjato, ať se to někomu líbí, nebo ne. Řešili sami Keltové svůj původ? Snad měli osvém původu nějaké mýty, jak naznačuje ve svých Zápiscích Caesar, bylo by ale chybou vnímat Kelty jako jednu masu. Právě naopak. Důležité bylo příslušenství ke kmeni, povědomí ojakémsi společném keltství patří do jiných časů. Naopak Řekové, uvyklí předávání svých znalostí psaným slovem, zaznamenali také mýty opůvodu Keltů, kteří santickým světem přicházeli do kontaktu od samého počátku. První písemné zmínky řeckých autorů oKeltech pocházejí zpřelomu 6. a5. století př. Kr., oněkolik století mladší jsou pak legendy ojejich původu zapsané řeckými dějepisci.

Podle Dionýsia zHalikarnassu byl praotcem Keltů jistý Keltos, gigant zplozený Héraklem adcerou obra Atlanta, zároveň však Dionýsios uvádí tvrzení jiných, podle nichž odvozují Keltové své jméno od stejnojmenné řeky pramenící uměsta Pyréné. Podobný příběh líčí iDiodóros Sicilský, podle něhož se hrdina Héraklés cestou za Géryónovým stádem setkal surozenou překrásnou keltskou dívkou, zjejichž spojení se narodil syn Galatés. Ten pak rozšířil vládu Keltů vrozsáhlé části Evropy. Řekové na Kelty nahlíželi jako na odvážné azdatné bojovníky, hledání jejich kořenů uHérakla tedy není překvapivé. Se zajímavým tvrzením otom, odkud se Keltové vzali, přichází také pozdně antický římský dějepisec Ammianus Marcellinus, který kromě mýtu oHéraklovi také píše, že „druidové ovšem vypravují, že domorodá byla doopravdy jen část jejich národa, kdežto ostatní že se přistěhovali jednak ze vzdálených ostrovů, jednak ze zarýnských oblastí, byvše ze svých sídel vypuzeni častými válkami azátopami bouřlivého moře“.

Ammianovo vyprávění se vztahuje ke Keltům, kteří obývali starověkou Galii, tedy ke Galům, zároveň nás ale opět přibližuje kpravlasti Keltů. Tuto původní domovinu můžeme vymezit oblastí západních, středních ajižních Čech, Rakouska, jihozápadu Německa avýchodní Francie, odkud se keltské etnikum začalo nezadržitelně šířit do všech světových stran – přes Galii (Francii) na Iberský poloostrov, kde se nejprve utkali apoté smísili sIbery, aodtud se pak část Keltů vypravila dál přes moře do Irska, zatímco přes kanál La Manche se dostali Keltové do Británie. Ačást jich samozřejmě zůstala doma, tedy ina našem území.

KELTSKÉ KOŘENY

Pokeltském kmeni Bójů získala naše země jméno; Čechy, latinsky Bohemia, původně ve formě Boiohaemum. Nutně to však neznamená, že onen „domov Bójů“ máme omezovat pouze na Českou kotlinu. Právě naopak. Žádný antický autor bójskou domovinu nelokalizuje přesně, víme jen, že Bójové sídlili někde vHercynském lese, Řeky zvaném Orkýnios či Herkýnios drýmos, což bylo území přibližně mezi Rýnem, Dunajem aKarpatami. Orozlehlosti Hercynského lesa píše iGaius Julius Caesar ve svých Zápiscích oválce galské: „Tento Hercynský les (…) je tak široký, že by jím šel dobrý chodec devět dní; jinak se totiž nedá změřit, neboť tam neznají naši pochodovou míru. Začíná uhranic Helvetiů, Nemetů aRauraků atáhne se kvýchodu podél řeky Danuvia až do končin Dáků aAnartů. Odtud se zahýbá vlevo od toku Danuvia na sever adotýká se pro svou velikost území mnohých národů.“

Země Bójů měla tedy značnou rozlohu adnešní Čechy byly jen její částí. Jak sami Keltové nazývali území dnešních Čech? Opět nevíme. Označení Boiohaemum (domov Bójů) je germánského původu, takto totiž Germáni označovali kraj, kde Bójové žili. Aodtud pak pojmenování přešlo ik latinským autorům, kteří začali psát ozemi Bójů vdobě, kdy už tam vlastně žádní Bójové nežili. Přesto nám ale po keltských předcích nějaká jména zůstala. Jsou to především názvy pohoří, řek aněkterých míst. Antičtí řečtí geografové Strabón aKlaudios Ptolemaios mluví opohořích Gabréta aSudéta, která se rozkládají na jihu aseveru země Markomanů, kteří vČeské kotlině převzali vládu po keltských Bójích. OMarkomanech bude řeč později. Gabréta je keltské pojmenování Šumavy znamenající Pohoří kozorožců aseverně od něj leží Sudéta, Pohoří kanců, dnešní Krušné hory.

Ukázkovým příkladem keltského místopisu jsou řeky. Na prvním místě stojí Jizera, „rychle tekoucí řeka, bystřina“, mající obdobu iv dalších evropských zemích skeltským dědictvím; vNěmecku je to řeka Isar, ve Francii řeka Isère atéž belgická Yser/IJzer, pramenící rovněž ve Francii. Původem keltský je také název řek Labe (Elb), Ohře (Agara) či Otava (Atawa). Keltské kořeny má často se objevující místopisné pojmenování Týn, Týnec nebo Týniště, odvozené zkeltského dun (pevnost, opevněné místo) az keltského jazyka jsou patrně odvozena také jména Chrudim, Doksy či Haná. Vedle toho včeštině přežila původem pravděpodobně keltská slova kladivo, komoň atěsto.

Skutečnost, že se řada místních názvů stejně jako většina zaznamenaných informací oKeltech dochovala vdílech antických autorů, není náhodná. Již vdobách před velkou keltskou expanzí panovala mezi tajemnými Kelty sídlícími vneznámé divoké krajině za hranicemi antického světa avyspělými středomořskými civilizacemi čilá obchodní, kulturní ispolečenská výměna. Víme to jedině díky archeologickým nálezům, pocházejícím především zhrobů již ze starší doby železné, tzv. halštatu, které vřadě případů obsahovaly bohatou pohřební výbavu, jejíž součástí byly také luxusní výrobky ze Středomoří. Bronzové nádoby, bronzové části koňských postrojů, spony ataké řada nálezů, které napodobovaly jižní vzory, což se projevilo především vnásledujícím laténském období.

Pozoruhodný je nález dvou mohyl vHradišti uPísku z5. století př. Kr., které obsahovaly knížecí hroby svelmi bohatou výbavou etruských bronzových nádob, zlatých náušnic anáramků, stříbrného cedníku ajehlicí sfigurálním motivem ženské hlavy. Kdo byl vtakto honosném hrobě pohřben? Neobvykle luxusní nálezy mohou být dokladem pohřbu etruské princezny, která byla vrámci obchodní či spojenecké smlouvy provdána za keltského velmože zdalekého Hercynského lesa. Dávné intenzivní obchodní styky Keltů sEtrusky na přelomu halštatského alaténského období pak dosvědčují idalší jihočeské mohyly setruskými nádobami. Jiné doklady kontaktu sEtrusky ataké řeckým světem (zejména keramika) známe ize středních, severozápadních avýchodních Čech. Za zmínku stojí nedávný nález přibližně čtyřiceti úlomků řecké červenofigurové keramiky, konkrétně poháru zvaného kylix. Fragmenty typické řecké nádoby byly nalezeny na keltském sídlišti vMilovicích uHořic z5. století př. Kr. během archeologického výzkumu při výstavbě dálnice D35.

Keltští vládci, usazení se svými družinami na dobře opevněných hradištích na vrcholcích dominantních astrategicky položených kopců, ovládali jižní, střední azápadní část České kotliny. Jak docházelo kvzestupu moci některých místních náčelníků, hradišť postupně ubývalo. Zcela výjimečným se v5. století př. Kr. stalo hradiště na Závisti, zbudované na mohutném vrchu naproti Zbraslavi na jižním okraji dnešní Prahy. Do jisté doby se mu mohlo rovnat snad jen hradiště na vrchu Vladař vzápadních Čechách. Hradiště na Závisti se ale nakonec stalo nepochybným mocenským centrem azřejmě idomovem vůdců bójské společnosti. Výjimečnost místa potvrzuje řada zde odkrytých staveb, které byly vprůběhu 5. století př. Kr. stále zdokonalovány, až tu nakonec vznikl celý rozsáhlý posvátný okrsek (temenos) schrámovými stavbami na kamenných pódiích svysokým trojúhelníkovým oltářem ařadou dalších staveb.

Celý okrsek na akropoli hradiště byl nejprve obehnán do skály vysekaným příkopem ana konci 5. století př. Kr. pak zcelen vjednotnou terasu aohraničen kamennou zdí. Celá koncepce iarchitektonické provedení opět prozrazuje očividnou inspiraci ve Středomoří. Hradiště samotné chránila vnitřní mohutná dvojitá dubová palisáda svnitřní výplní kamene ahlíny. Ta byla kolem poloviny 5. století př. Kr. nahrazena kamennou zdí snovou branou sbastiony. Opůl století později lehlo mohutné hradiště na Závisti popelem. Jistě nebude náhoda, že kdestrukci mocenského iduchovního střediska Bójů unás došlo krátce před vypuknutím velké keltské expanze. Co se tehdy uprostřed České kotliny událo?

Nad krajem vládla kmenová aristokracie, usazená vopevněných výšinných hradištích, která udržovala poměrně čilý obchodní ruch santickými civilizacemi ve Středomoří. Odtud plynulo nejen luxusní zboží, ale také znalosti adovednosti, které si Keltové brzy osvojili adále je rozvíjeli. Důkazy otéto kulturní výměně nacházíme především vhonosných mohylových hrobech, do nichž byli pohřbíváni se vší královskou pompou příslušníci nejvyšší společenské vrstvy. Nevíme, co se na přelomu 5. a4. století př. Kr. vkeltské společnosti dělo, skončilo to však zničením mocenského centra, mizí iméně významná opevněná sídla adochází kpřechodu ke zcela novému způsobu pohřbívání. Bohaté hroby nahrazují plochá pohřebiště shroby válečníků, je-li pohřbena žena, pak sbronzovým šperkem. Očem tyto hmotné prameny svědčí?

Kroku 510 př. Kr. došlo podle římského dějepisce Livia kvyhnání posledního římského krále Tarquinia Superba akrátce poté se pak Řím zbavil ietruské dominance. Od této události se pak datuje také vznik římské republiky. Odva roky později, uvádí se rok 508 př. Kr., ukončil reformátor azákonodárce Kleisthenés neomezenou vládu bohaté aristokracie vAthénách austavil nový demokratičtější způsob vlády. Máme tu tedy dvě události, které se odehrály na přelomu 6. a5. století př. Kr. vcivilizačních centrech Středomoří. Obě znamenaly změnu společenského řádu, demokratickou revoluci, která vedla kodvržení úzké skupiny vyvolených apřevzetí vlády širší vrstvou svobodných. Ak něčemu podobnému velmi pravděpodobně došlo ina bójském území.

SItálií iŘeckem byli Keltové vpravidelném kontaktu ajistě se knim donesly izprávy ovývoji na jihu. Nelze jednoznačně říci, zda změna vkeltské společnosti, která se projevuje zánikem hradišť avýskytem plochých pohřebišť válečníků, byla vyvolána vpřímém důsledku událostí vantických státech, vkaždém případě byl však charakter změny podobný. Bójská společnost se postupně přerodila arozhodování se ujali svobodní bojovníci ve spolupráci sdruidy, respektovanými keltskými duchovními vůdci. Toto nové uspořádání také vedlo kjisté změně způsobu života aobstarávání si obživy. Svobodní válečníci se začali sdružovat do bojových družin pod autoritou náčelníka či válečného vůdce nejprve vrámci kmene apostupem času vznikaly imnohem větší vojenské svazky zválečníků více kmenů. Dokonce snad existovala jakási elitní válečná bratrstva, jejichž členové bojovali zcela nazí vpředních liniích vyzbrojeni kopím, mečem aštítem. Tito profesionální válečníci byli známí jako Gaesatové…

Právě vtomto okamžiku vstupují Keltové do psané historie aBójové utoho nesmějí chybět. Proč? Série okolností Kelty přiměla, aby osobě dali vědět mnohem důrazněji antickému světu. Zhoršení životních podmínek vdůsledku změny klimatu, nedostatek obživy, zvýšená poptávka po bohatství středomořských civilizací, to vše přispělo ke keltské expanzi, jež pozvolna začala na sklonku 5. století př. Kr. Početné vojenské družiny se začaly vydávat za hranice domoviny. Největší potenciál samozřejmě skýtaly bohaté aúrodné kraje na jihu azápadě, kam také vdalších staletích směřoval nejmasivnější keltský tlak akteré se nakonec staly jádrem keltského kmenového území. Ajak tedy keltská expanze během přibližně dvou staletí, kdy Keltové křižovali Evropou, vypadala?

VZHŮRU DO ITÁLIE

„Opřechodu Gallů do Itálie jsme se dozvěděli toto: Když kraloval vŘímě Priscus Tarquinius, Biturigové měli svrchovanou moc nad Kelty, kteří obývali třetinu Gallie. Biturigové dávali Keltům krále. Tehdy to byl Ambigatus, velmi mocný vladař jak pro svou statečnost, tak ipro majetek, svůj soukromý isvé obce. Za jeho panování byla totiž Gallie tak plodinami úrodná alidnatá, že se zdálo téměř nemožným vládnout nad tak početným lidem. Byl to už starší muž asám si přál ulevit svému království od toho davu lidí, který byl na obtíž; proto prohlásil, že pošle syny své sestry Bellovesa aSegovesa, podnikavé to mladíky, do těch sídel, která mu bohové ukážou svými věštnými znameními; měli ksobě povolat tolik lidí, kolik sami chtějí, aby nějaký kmen jim nemohl bránit, až tam přijdou. Tu byl Segovesovi losem určen Hercynský les. Bellovesovi dávali bohové cestu oněco příjemnější – do Itálie; on si přibral přebytek kmenů jemu přiřčených, Biturigy, Arverny, Senony, Haeduy, Ambarry, Carnuty aAulerky.“

TITUS LIVIUS, DĚJINY, V/34.

Římský dějepisec Titus Livius uvádí, že již v6. století př. Kr. do Itálie pronikali Galové (jak Kelty nazývali Římané), konkrétně se zmiňuje oobdobí římského krále Tarquinia Prisca (vládl 616–579 př. Kr.), kdy měli do severní Itálie přijít keltští osadníci pod vedením jistého Bellovesa zkmene Biturigů. Současné archeologické nálezy však příchod Keltů do Itálie posouvají na počátek 4. století př. Kr., tedy do doby, kdy Keltové expandovali do velké části Evropy. Po překročení Alp Keltové narazili na domorodé Etrusky, které porazili vbitvě uřeky Ticina. Do této doby spadá založení osady Mediolanum (Milán), které se stalo jedním zhlavních opěrných bodů Keltů vPředalpské Galii. Bellovesovi Biturigové však nebyli jediní, kdo přišel zabrat italská území. Alpskými průsmyky začaly do Itálie proudit další bojovné keltské skupiny, bažící po kořisti apůdě. Tehdy Alpy překročili Cenomani, Lingoni ataké Bójové, kteří na úkor Etrusků aUmbrů obsadili území vseverovýchodní Itálii kolem dnešní Boloně, původně Bononii. Nakonec do Itálie přišli Senonové, kteří se usadili nejjižněji zkeltských kmenů vItálii. Tím začalo období bojů oitalskou půdu.

Livius ve svých dějinách Ab urbe condita vypráví, že „Klusinští byli poděšeni novou válkou, když pozorovali to množství nepřátel, nevídaný vzhled těch lidí idruh jejich zbraní akdyž onich slyšeli, že často porazili legie Etrusků před Pádem iza Pádem“. Clusium (dnešní Chiusi) bylo jedno zvelkých etruských měst stojících Keltům vcestě. Neboť jeho obyvatelé nebyli schopni sami čelit keltské invazi třiceti tisíc odhodlaných válečníků, požádali opomoc Římany. Když se Římané Keltů ptali, čeho si žádají, vznesli podle Livia požadavek na část etruské půdy, které prý bylo dost pro všechny. Postoupením půdy Keltové podmiňovali zachování míru, avšak „… bude-li nám půda odepřena, stejně tak před vaší tváří začneme boj…“. Nemohlo to skončit jinak než bitvou. „Obě strany rozníceny hněvem se rozběhnou pro zbraně asrazí se vbitvě. Tu však už osud zle doléhal na římské město, aproto také vyslanci se chopí zbraní proti právu platnému uvšech kmenů.“ Římané nectili poselství azatímco zuřil boj mezi Etrusky aKelty, římští vyslanci nečekaně napadli azabili keltského náčelníka. Bylo jen otázkou času, než Keltové změří síly smladou římskou republikou. Situace rychle gradovala akolem roku 390 př. Kr. došlo kvelké bitvě mezi keltskými Senony aŘímany, kteří Keltům podlehli. Nechráněný Řím se stal snadnou kořistí galských válečníků.

Za válku mezi Římem aKelty (Galy) si Římané tak trochu mohli sami. Když římští vyslanci zcela nečekaně zabili jednoho zkeltských vůdců, Keltové vznesli stížnost křímskému senátu adožadovali se spravedlnosti. Místo satisfakce se ale „dozvěděli, že ti, kdož porušili lidské právo, ještě nadto byli povýšeni čestnými úřady aže tak jejich poselstvo bylo vystaveno výsměchu. Vzplanuli hněvem, který nedovede ten kmen potlačit, ihned vytrhli prapory aspěšným pochodem nastoupili na Řím,“ líčí události římský dějepisec Titus Livius.

Mohutná keltská armáda, údajně vpočtu sedmdesáti tisíc mužů, jak říká Diodóros, táhla na Řím avše, co mělo nohy, jí šlo zcesty. Diodórem uváděný počet keltských válečníků je bezpochyby přemrštěný, střízlivý odhad, odpovídající možnostem kmenového vojska ajeho doprovodu, je vojsko ozhruba 12 000 mužů. Vyděšení obyvatelé ostatních měst narychlo stavěli domobranu, venkované prchali do bezpečí. „… nejvíce hrůzy vzbudila vŘímě rychlost nepřátel, takže museli sebrat nakvap vojsko jako při poplachu ahned sním vytrhnout…“. Římané neměli na výběr arychle pochodovali snadějí, že keltské útočníky odrazí. Obě armády se zastavily 18. července uříčky Allia osmnáct kilometrů severně od Říma. „Za této situace tribunové ani nezaujali předem stanoviště pro tábor, nezbudovali vpředu násep, aby tak vzniklo místo pro ústup. (…) Hned sestavili bitevní šik roztažený do křídel, aby nemohli být obklíčeni přesilou nepřátel. Přece však se přední fronty nemohly vyrovnat, protože po roztažení voje tak oslabili střední šik, že sotva tvořili souvislou řadu. Něco vyvýšeného místa bylo na pravé straně atam se rozhodli umístit zálohy,“ popisuje římskou bitevní formaci Livius.

Situaci před bitvou dále upřesňuje Diodóros, podle nějž ono vyvýšené místo Římané obsadili nejslabšími jednotkami, zatímco silné oddíly vpočtu 24 000 mužů vytvořily lineární formaci sřekou Tiberou za zády. Iv tomto případě je počet vojáků zřejmě nadsazený, vdané situaci odpovídalo římským možnostem nasazení přibližně patnáctitisícové armády. Podobné postavení jako Římané zaujali iKeltové, stím rozdílem, že své elitní válečníky nasadili naproti římským zálohám na vyvýšenině. Zda to bylo plánovaně, nebo pouze náhodou, neví ani Diodóros. „Vtémže okamžiku zatroubily na obou stranách trubky kútoku avojska se smohutným pokřikem srazila vbitvě.“

Senonský náčelník Brennos vdomnění, že římské postavení na kopci znamená lest aže jim tyto zálohy mají vpadnout do týlu, vyslal nejlepší válečníky, kteří zvyvýšeniny bez obtíží zahnali pravé římské křídlo. Jeho rychlé zhroucení aútěk vyvolaly paniku imezi ostatními spolubojovníky. „Děs achuť utéci je do té míry ovládly, atak všichni ztratili hlavu, že mnohem větší část jich prchala do Vej, města nepřátelského (…), než přímou cestou do Říma kmanželkám adětem,“ vykresluje průběh bitvy Livius. Kpořádné bitvě vlastně ani nedošlo. Dříve než Brennos podnikl frontální útok, dali se Římané na útěk astali se lovnou zvěří. „Nejenom se sním nepustili do boje, ale ani mu neodpověděli pokřikem; nedali ránu, neměli šrámu.“

Jediná relevantní obrana Říma se rozpadla. Na levém římském křídle zahynulo mnoho mužů ati, kteří zbyli, utekli do Vejí. Vojáci zpravého křídla prchali do Říma, kde „… utekli se do hradu, přičemž ani za sebou nezavřeli brány města“. Keltové je následovali. Podle Diodóra strávili první den tím, že zabitým nepřátelům usekávali hlavy jako trofeje, věřili totiž, že vhlavě sídlí duše, atedy isíla padlého. Na další dva dny se pak utábořili před Římem avyčkávali. Liduprázdné hradby, otevřené brány ihluk zútrob města, způsobovaný kvapným přesunem Římanů is majetkem na opevněnou kapitolskou akropoli, pokládali Senonové za lest. Netušili, že „mladé branné mužstvo smanželkami adětmi inejváženější senátoři se uchýlili do hradu ana Capitolium, aby tam snesli zbraně izásoby potravin“. Avšak čtvrtého dne, když zjistili pravý stav věcí, vtrhli branami do Říma azačali ho plenit.

Kdy kdobytí Říma Kelty, mezi nimiž byli patrně iBójové, došlo? Nejčastěji se uvádí rok 387 před Kristem. Toto vročení vychází zdatace řeckého dějepisce Polybia. Naproti tomu řecký spisovatel Plútarchos datuje událost krátce po roce 393 před Kristem ařímský dějepisec Titus Livius zanechává zprávu oudálostech zroku 390 před Kristem.

Obyvatelstvo, které se nemohlo uchýlit na opevněný Kapitol nebo neprchlo pryč změsta, Keltové pobili, vydrancované domy zapálili apobořili. Během několika málo dnů se Řím obrátil vtrosky, pouze pevný Kapitol se tyčil jako maják. Útok na Kapitol byl nevyhnutelný. „Za prvního svítání,“ vypráví Livius, „se na dané znamení všechen jejich branný dav seřadil na náměstí; potom zvedli pokřik, vytvořili želvovitý kryt zvednutím štítů atak podstoupili pod hrad“. Jenomže Římané, ač méně početní, využili svého výhodného postavení asrdnatě bránili jakémukoliv proniknutí Keltů na Kapitol. Opakovaně se nepřátelé pokoušeli ozdolání Kapitolu, ale bezvýsledně. Po několikadenním obléhání se nakonec pokusili onoční útok, který by se zdařil, kdyby ho nepřekazil nečekaný obránce. Podle pověsti zhatily noční keltský útok posvátné kapitolské husy, které Římané chovali vchrámu bohyně Juno. Jejich křik zburcoval římské obránce, kteří itento přepad zastavili. Situace byla komplikovaná pro obě strany. Hladovějící Římané neměli úniku, Keltům docházely zásoby arozmáhaly se nemoci.

Římané se rozhodli vyjednávat aKeltové to uvítali. Velmi barvitě, ikdyž patrně zvelké části smyšleně, otom vypráví historik Livius, jehož snahou bylo co nejvíce ospravedlnit azjemnit potupu, jakou Římané od Keltů zakusili. „Pak byla projednána ta věc vrozmluvě mezi Quintem Sulpiciem, tribunem vojenským, aBrennem, knížetem gallským, abyla určena výkupní cena tisíc liber zlata pro národ, který měl brzy vládnout světu. Ktomu prahanebnému jednání přidal Brennus ještě urážku. Gallové přinesli falešná závaží neodpovídající tíhy. Tribun se zdráhal jich užít. Tu ten nestoudný Gall přihodil meč ktěm závažím apronesl slova nesnesitelná pro Římany: Běda poraženým!“

Keltové dostali své výkupné odpovídající 328 kilogramům zlata aměsto opustili. Jak to bylo dál? Vtom se prameny rozcházejí. Livius tvrdí, že krátce poté se keltští Senonové znovu utkali vbitvě sŘímany, jimž tentokrát velel římský hrdina Camillus. Keltové měli být krutě rozprášeni, avšak Diodóros ani Polybios se oCamillovi nezmiňují apodávají trochu jiný obraz událostí. Příběh oslavných činech Camillových byl do líčení událostí pravděpodobně přidán mnohem později ze zřejmých důvodů. Řek Diodóros naopak zmiňuje porážku keltského vojska od Etrusků změsta Caere, ato až po návratu zjihu Itálie, kde keltští válečníci vstoupili do služeb syrakuského tyrana Dionýsia I. jako žoldnéři. Podobně iřecký historik ageograf Strabón mluví otom, že Keltové podlehli vojsku zCaere aže vítězové získali ono zlaté výkupné zŘíma.

Vpád keltských kmenů do Itálie vyvolal zděšení apád Říma byl událostí, která se stala strašákem na dalších osm století. Dobýt mocný Řím se podařilo až Visigótům krále Alaricha roku 410. Hrůzu obyvatelům Itálie naháněl už vzhled keltských válečníků, neboť „… vysokým vzrůstem předčí totiž Keltové ostatní lidi…“, uvádí řecký zeměpisec Pausaniás. Podle Diodóra, který je vpopisu konkrétnější, byli Galové vysocí, svyrýsovanými svaly abílou kůží. Někteří si holili vousy, jiní je nosili krátce zastřižené ašlechtici si pěstují pouze dlouhý knír, který jim zakrývá ústa. Jejich vlasy byly světlé, ato ne pouze od přírody, ale také proto, že si je Keltové barvili vápennou vodou, aby svůj naturel ještě zdůraznili. Vlasy si pak sčesávali dozadu, takže je Diodóros přirovnává ke koňské hřívě avzhled samotných Keltů kdivokým satyrům. Celkem živě si takového Kelta dokážeme představit, zkosterních nálezů ale víme, že de facto neexistoval typický Kelt. Byli vysocí ipodsadití, světlí isnědí, dlouholebí ikrátkolebí.

Popis Keltů zpera antických autorů vypadá působivě aučeně, ve skutečnosti je však škatulkuje stejně jako ostatní barbarské národy; velcí, silní, odvážní, svobodymilovní, svárliví aholdující alkoholu. Výmluvně to dokládá ještě pozdně antická charakteristika Ammiana Marcellina, který stereotypně líčí, že „skoro všichni Galové mají vyšší postavu, světlou pleť arusé vlasy, nahánějí hrůzu posupným pohledem, rádi se hádají ajsou přemrštěně hrdí. (…) Jejich hlas nahání většinou strach ahrůzu, ato stejně, když jsou pokojní, jako když se zlobí. Přesto jsou všichni se stejnou pečlivostí čistě oblečeni, takže voněch oblastech (…) nelze jako jinde vidět ve špinavých cárech žádného muže ani ženu, byť by byli zcela chudí. (…) Je to plemeno dychtivé vína asahá ipo rozmanitých nápojích vínu jaksi podobných.“

Po řadě bojů vprůběhu 4. století př. Kr. uzavřeli Keltové sŘímany dohodu oneútočení, takže je zhruba sto let po vpádu do Itálie nacházíme pevně usídlené na severu Itálie, kulturně sžité smístní tradicí. Své dlouhé meče si však ponechávají, stále nalézáme ipodobný pohřební ritus jako uKeltů vČechách. Mezi těmito severoitalskými osadníky nechybějí ani Bójové. Itálie však nebyla jediným cílem keltských kmenů. Stopy Keltů zBoiohaema nacházíme ina Balkáně, vŘecku aMalé Asii. Nejedná se však oBóje, jsou jimi Volkové-Tektoságové, kteří vyrazili za válečným dobrodružstvím přibližně zoblasti severních Čech, Horního Slezska aseverní Moravy. Přesná lokalizace není známa, vkaždém případě však žili na severním pomezí keltského světa, kde byli vtěsném kontaktu sGermány, což také ovlivnilo jejich kulturu. Gaius Julius Caesar onich uvádí, že Volkové-Tektoságové přišli zGalie pro přelidněnost za Rýn do Hercynského lesa „av nich se usídlili. Tento kmen sídlí tam dosud ajest velmi proslulý spravedlností aslávou válečnou“. Jiná část Tektoságů přebývala na jihu Galie scentrem vTolose (dnešní Toulouse, ajejich příbuzní Volkové-Arekomici sídlili vsousedství, západně od dolní Rhôny. Nás ale zajímají především naši Volkové-Tektoságové, kteří zanechali vdějinách stopu ještě mnohem hmatatelnější než Bójové vItálii.

VÝCHODNÍ TAŽENÍ

Vedle vpádu do úrodné Itálie se ve 4. století př. Kr. početné keltské voje, tvořené Bóji, Volky-Tektoságy ajinými menšími kmeny, hnuly také na jihovýchod, do Karpatské kotliny apovodí Dunaje, kde si Keltové vPannonii vytvořili stabilní předpolí arozsáhlou oblast kolonizovali. Pannonští Bójové představovali zřejmě další invazní proud, který se postupně štěpil. Nelze si samozřejmě představovat situaci, kdy jedna masivní kolona vyrazila ze srdce Evropy aza pochodu kosila jeden národ za druhým. Šlo odlouhodobý proces, jak ještě uvidíme.

Hlavnímu náporu další keltské invaze čelily ilyrské kmeny, toho času angažované boji vŘecku. Oslabení na domácí půdě přišlo Keltům vhod, atak se vdobě kolem roku 358 př. Kr. dozvídáme obojích vIlýrii na území dnešního Chorvatska, při nichž Keltové zlomili moc ilyrského kmene Autariatů, který do té doby ovládal centrální Balkán. VIlýrii se Keltové zastavili aprozatím upustili od dalšího tažení na jih, kde byl pro ně příliš silným soupeřem Alexandr I. Makedonský. Roku 335 př. Kr. se kAlexandrovi dostavili keltští vyslanci, aby makedonskému králi složili hold azavázali se mírovou přísahou. Bylo to vdobě, kdy Makedonci válčili sThráky (na území dnešního Bulharska), ajistě bylo lepší předejít možnosti, že by Alexandr vytáhl také proti nim.

Svůj diplomatický závazek Keltové dodrželi, avšak po Alexandrově smrti, kdy se jeho říše začala utápět vbojích onástupnictví, se vydali opět na válečnou stezku. Na cestě khranicím Makedonie aŘecka se převalili přes jižní ilyrské kraje, kde roku 310 př. Kr. přemohli kmeny Dardanů, Paioniů aTriballů adostali se do křížku také sThráky. Nový makedonský král Kassandros byl vývojem znepokojen, aproto vzal Ilyry pod svou ochranu, což ho nakonec také přivedlo kotevřenému konfliktu sjednou zkeltských armád, která roku 298 př. Kr. vtrhla do Thrákie aMakedonie. Někde na úpatí Haemus Mons (dnes pohoří Stara planina) došlo kbitvě mezi Kelty aKassandrovým vojskem, které útočníkům uštědřilo tvrdou porážku. Zbytek vojska se opět stáhl do bezpečí Pannonie, odkud byly vedeny všechny útočné akce. Netrvalo dlouho adalší zkeltských armád se objevila na prahu antického světa.

Roku 280 př. Kr. se zPannonie vypravila na jih obrovská keltská armáda, čítající údajně 85 000 válečníků, která pod vrchním velením náčelníka Cambaulea došla do Thrákie azde se rozdělila do tří divizí, aby vyplenila aobsadila dosud nedotčená území. První část vojska vedená Cerethriem zaútočila na Thráky aTribally, kteří podlehli, aCerethrios na dobytém thráckém území vytvořil malé království. Druhému proudu veleli náčelníci Brennos aAkichorios, kteří táhli do Paionie. Podle jedné zteorií však nešlo odva vůdce, ale ojediného stím, že brennos byl ve skutečnosti titul. Třetí keltský proud pod velením Bolgiovým směřoval proti Makedoncům aIlyrům.

Bolgia se pokusil velmi neuváženým způsobem zastavit makedonský král Ptolemaios Keraunos, který hrubě podcenil nebezpečí keltského vpádu. Bolgios neměl vúmyslu hned útočit apo králi nejprve požadoval výkupné. Ten jeho nabídku neomaleně odmítl, ba co víc, vzkázal Bolgiovi, aby vydal rukojmí aposkytl své válečníky do makedonského vojska. Oněkolik dnů později Keltové odpověděli. Ani tentokrát, tváří vtvář nepříteli, nedokázal Ptolemaios situaci odpovědně vyhodnotit. Nejen, že odmítl nabídku pomoci Dardanů, kteří byli připraveni poslat podporu 20 000 válečníků, ale krátce před bitvou odmítl počkat na vlastní posily. Vprůběhu bitvy Ptolemaia shodil jeho válečný slon, takže zraněný král lehce padl do rukou nepřátel. Jak uvádí Diodóros Sicilský, když posily konečně dorazily, byl Ptolemaios vzajetí Keltů, kteří ho bez okolků popravili, jeho hlavu narazili na kopí as ním pak objížděli bojiště. Když makedonští vojáci uviděli hlavu svého krále, dali se na ústup. Makedonský generál Sosthenes však vkrátké době zformoval proti Bolgiovým Keltům novou armádu, která jeho postup zastavila apřiměla ho ustoupit. Jenomže ani tentokrát nešlo oúplné vítězství. Keltský vůdce Brennos velící druhému invaznímu voji Makedonce napadl atentokrát definitivně porazil. Makedonie bez vládce iarmády pak byla vystavena keltskému plenění adrancování.

Pro Kelty představovaly bohaté řecké státy splnění jejich dobyvatelských tužeb. Luxusní zboží ze Středomoří bylo vkeltské oblasti známé už od doby halštatské anyní byly poklady Řecka na dosah. Když se po vítězných výpravách proti balkánským „národům“ apo triumfu Brennova kontingentu nad Makedonci vrátila keltská vojska domů, ujal se Brennos znovu iniciativy avolal po další společné expedici, tentokrát do centrálního Řecka. Dobře věděl, že nastala ideální příležitost využít oslabení nepřítele azmocnit se pokladů dosud nevídaných. Sám se ujal vedení nového tažení apřes Thrákii aThesálii vpadl roku 279 př. Kr. do Řecka. Příchod invazní armády samozřejmě neunikl Řekům, kteří vytvořili obrannou koalici Aitólie, Athén, Biótie, Fókie aněkolika dalších apostavili vojsko, které mělo zastavit postup Keltů vúzkém průsmyku uThermopyl.

Plán Řeků se zpočátku dařil aBrennos při frontálním útoku utrpěl těžké ztráty. Proto se uchýlil ke lsti apod velením Akichoriovým vyslal polovinu svého vojska, údajně 40 000 pěších válečníků a800 jezdců, proti Aitólii snadějí, že Aitólové opustí bojiště, aby bránili své domovy. Brennův plán vyšel. Aitólové se stáhli, aby posílili domobranu, jíž se podle řeckého geografa acestovatele Pausania účastnili istarci, ženy aděti. Když Aitólové zjistili, že Keltové představují hrozbu především vkontaktním boji, změnili taktiku adotírali na nepřítele rychlými výpady aútoky ze zálohy. Vodvetu Keltové vymazali město Kallion is jeho obyvateli. Srdnatý odpor celé Aitólie však přivodil Keltům značné ztráty. Mezitím Brennos uThermopyl objevil cestu, kterou bylo možné thermopylský průsmyk obejít. Chtěl Řekům vpadnout do zad, ale těm se podařilo uniknout na athénských lodích. Cesta na jih byla volná, aniž by Keltové dosáhli rozhodného vítězství.

Nyní byly cílem prastaré Delfy, které podle Strabóna Keltové částečně vyplenili. Značnou kořist prý získali Tektoságové, kteří ji pak ssebou odnesli až na jih Francie. Tento příběh se ale nezdá příliš pravděpodobný, pochyboval oněm už Strabón. Akce vDelfách pro Kelty nedopadla dobře. Brennos, aniž by vyčkal příchodu Akichoriova vojska vyslaného proti Aitólům, tu totiž narazil na spojeneckou řeckou armádu. Možná se sní mohl vypořádat, ale silná bouře, která znemožnila koordinaci, následovaná velmi chladnou nocí, zbavila Kelty jakékoliv šance na účinnou obranu. Nad ránem Řekové zaútočili ze dvou stran adonutili Kelty kústupu. Vůdce Brennos byl raněn aneschopen ústupu si raději vzal život. Zbytek jeho vojska se rozpadl na několik částí, znichž některé byly rozsekány ajiným se podařilo přesunout se na sever nebo dál na východ do Malé Asie.

Po rozprášení Brennovy řecké expedice se Keltové ocitli vnezáviděníhodné situaci. Jedna ze skupin, která se zformovala po porážce uDelf, se pod vedením jistého Comontoria stáhla do východní části Thrákie, kde Keltové žili nadivoko. Následujícího roku 278 př. Kr. se uLysimachie na poloostrově, známém jako thrácký Chersonésos (dnešní Gallipoli), vylodil dědic makedonského trůnu Antigonos II. Gonatas, aby se ujal svého dědictví. Místo, kde se vylodil, však bylo momentálně obsazeno Kelty, kteří vycítili příležitost kzískání kořisti na bohatě vybavených lodích. Antigonos se ale otom včas dozvěděl, opustil svůj tábor, lodě nechal vytáhnout na břeh ase svými vojáky se ukryl. Keltové vydrancovali makedonský tábor, ale když začali sloďmi, objevili se nečekaně Makedonci. Keltové byli lapeni vpasti mezi mořem anepřátelskou armádou ajen málo jich zbitvy uLysimachie vyvázlo. Po krvavé porážce se Keltové stáhli do thráckého vnitrozemí azde roku 277 př. Kr. založili vlastní stát shlavním městem Tylis. Keltské království přežilo do roku 212 př. Kr., kdy jej zničili Thrákové.

Ne všichni Keltové následovali roku 279 př. Kr. Brenna do Řecka. Velká skupina mužů, žen idětí zkmenů Tektoságů, Tolistobogů aTrokmiů pod vedením náčelníků Leonnoria aLutaria zamířila do Thrákie aodtud nedlouho poté do Malé Asie. Keltské kmeny se sem však vydaly na pozvání krále Nikoméda I. zBithýnie, aby jako žoldnéři králi pomohli vyřešit dynastický spor. Prvním nasazením Keltů vrámci spojenecké smlouvy bylo obléhání Byzantionu abrzy se zapojili ido bojů sříší Seleukovců. Vbitvě se srazili sAntiochem I. Sotérem, nasazení válečných slonů je ale vyděsilo apřispělo kjejich nemilosrdné porážce. Bez ohledu na válečné štěstí se však migrujícím keltským kmenům podařilo vMalé Asii vytvořit vlastní, poměrně životaschopné království. Toto nové království vsrdci dnešního Turecka se stalo známým jako Galatia shlavním městem Ankýra (dnešní Ankara). Galatský stát představoval významnou vojenskou sílu, jíž bylo třeba se obávat.

Již roku 278 př. Kr. došlo kprvnímu významnému střetu mezi Galaty avojsky mladého pergamského státu. Galatové byli sice poraženi, ale inadále znamenali hrozbu pro vzkvétající pergamský stát. Pergamská nezávislost musela být každoročně vykupována poplatkem, který musel král Eumenes I. platit Galatům za mír. Roku 241 př. Kr. nastoupil na pergamský trůn Attalos I., který ojedenáct let později uštědřil tvrdou porážku maloasijským Keltům upramene řeky Kaikos adefinitivně je pak porazil ještě odva roky později. Bylo to velkolepé vítězství nad silným arespektovaným soupeřem. Pergamští považovali své vítězství za natolik významné, že jej přirovnávali ke slavným mytologickým ihistorickým vítězstvím nad Giganty, Amazonkami iPeršany. Proto také nechal král Attalos vztyčit památník oslavující vítězství nad Galaty, který nechal umístit na pergamské Akropoli. Zmonumentálního sochařského díla, označovaného jako Velká donace, se bohužel do současnosti dochovaly pouze dvě sochy; tzv. Gal Ludovisi aUmírající Gal. Obě sochy, známé zřímských mramorových kopií, lze dnes spatřit vŘímě; Gala Ludovisi vMuseo Nazionale di Roma adruhou sochu vMusei Capitolini. Av podobě sádrového odlitku můžete také unás obdivovat Gala Ludovisi, který je vexpozici Galerie antického umění vHostinném.

Uobou pergamských soch je pozoruhodné, sjak velkou etnografickou přesností jsou zhotoveny, abez ostychu je lze označit za nejlepší autentické zobrazení Keltů. Urostlá postava, světlou hlinkou obarvené, dozadu sčesané vlasy, nákrčník torques, nic ztypických znaků nechybí, ba co víc, sousoší Gala Ludovisi, který tváří vtvář porážce zabil svou ženu asám si do hrudi vráží meč, vystihuje ivztah keltských válečníků kporážce, kapitulaci aotroctví. Četná, ikdyž ne tolik propracovaná zobrazení keltských válečníků, nacházíme také například na etruských sarkofázích.

Mnozí keltští válečníci neputovali po antickém světě jako součást velkých keltských armád, ale též jako námezdní bojovníci. Prvním zhelenistických vládců, kteří se rozhodli využít jejich neocenitelných služeb, byl poněkud překvapivě Antigonos II. Gonatas, který Kelty zmasakroval uLysimachie. Poté, co se stal makedonským králem, vyvstala potřeba úderné vojenské síly, ato vsouvislosti sinvazí épeirského krále Pyrrha I. roku 274 př. Kr. do Makedonie. Keltští válečníci rovněž vstoupili do služeb kartaginského vojevůdce Hannibala apřispěli kjeho fenomenálním vítězstvím vbitvách uTrasimenského jezera au Kann. Diodóros Sicilský uvádí, že již roku 385 př. Kr. najal syrakuský tyran Dionýsios I. do svých služeb Kelty, patrně zkmene Senonů, kteří po dobytí Říma došli až na italský jih, aby využil jejich schopností vboji sřeckými městy vItálii. Několik set jich pak odeslal přímo do Řecka, aby se připojili ke Spartě vboji sThébami, kde si vydobyli úctu iobdiv abyli vyznamenáni samotnými Sparťany.

Keltští žoldnéři doputovali až do Egypta, kde vpolovině 3. století př. Kr. jejich bojového nasazení hojně využíval Ptolemaios II. Filadelfos, musel ale také čelit vzpouře čtyř tisíc Keltů, kteří povstali krátce poté, co faraonovi pomohli zvítězit ve válce sbratrem Magem. Podle Pausania se Keltové pokusili převzít kontrolu nad Egyptem, ale pravděpodobnější se jeví Kallimachův názor, že chtěli ukrást Ptolemaiův poklad. Keltové byli nakonec obklíčeni na jednom znilských ostrovů, anež aby se vzdali, raději spáchali sebevraždu.

Keltové obecně byli velmi zdatní, odvážní adisciplinovaní válečníci. Pokud šli do boje, dělili se na jízdu apěchotu. Sázeli na prudký masivní útok pěchoty podporovaný semknutou jízdou. VBritánii hojně využívali také válečné vozy. Velmi zdatní byli ve vedení partyzánské války; při nočních přepadech, nečekaných útocích arychlém ústupu či záškodnických akcích.

Jezdci, vpravdě starověcí rytíři, patřili kelitě keltských válečníků, což ostatně dokládá iCaesar, který využíval pomocné sbory galské jízdy. Jízda útočila vsevřené formaci. Každý jezdec byl vyzbrojen kopím či oštěpem, kulatým, nebo oválným barevným štítem pokrytým ornamenty aobrazy zvířat ataké dlouhým oboustranným mečem bez hrotu. Známe ikrátké mečíky, ty však byly výsadou náčelníků abyly spíše odznakem moci apostavení. Tělo jezdce pokrývala kroužková či šupinová zbroj ahlavu chránila kovová přilba svolnými lícnicemi, nezřídka ozdobená chocholem, případně figurkou totemového zvířete. Zbroj ipřilbu přejali do své výbavy Římané.

Keltská pěchota bojovala ve formaci, která se podobala volnější falanze. První řada válečníků postupovala vtěsné linii se štíhlými dlouhými štíty před sebou, čímž vytvořila štítovou zeď. Druhá řada držela štíty nad hlavou jako ochranu proti střelám. Pevná formace postrádala organizaci aobtížně manévrovala. Výstroj řadového pěšího bojovníka byla pestrá, záleželo na původu amožnostech válečníka. Velitelé aněkteří válečníci měli zbroj jako jezdci, případně ihrudní pláty, časté byly také kožené vesty pobité většími kovovými šupinami. Hlavu opět chránily různé přilby sozdobami ibez. Nemálo bojovníků však postrádalo jakékoliv brnění či přilbu, protože si je nemohli dovolit. Běžnou zbraní byl oštěp nebo kopí, oboustranný meč adřevěný, případně kožený štít.

Na svém území Keltové nedisponovali žádnou pravidelnou armádou. Po staletí nic takového ani nepotřebovali, neměli totiž potřebu bránit se. Pokud se sdružovali, bylo to krátkodobě za dosažením konkrétního zájmu, například expanze. Teprve snástupem římské moci vyvstala nutnost koordinované společné obrany. Vtom však měly všechny keltské národy značné rezervy.

PO BOKU HANNIBALOVĚ

Poodchodu Bójů ze střední Evropy do Itálie se uprázdněný prostor brzy zaplnil novými keltskými osadníky, kteří doplnili zbytky domácího obyvatelstva, zabydleli nejúrodnější oblasti České kotliny apozději také Moravy. Tento scénář naznačují dosavadní archeologické nálezy akusé zmínky antických autorů rovněž svědčí očilém migračním ruchu Keltů po Evropě. Anejen migračním, ale iobchodním. Na řadě míst Čech iMoravy byly objeveny šperky, keramika, zbraně amnohé jiné předměty pocházející zKelty obývaných oblastí dnešního Německa, Švýcarska či francouzského Champagne. Neznamená to ale, že by byli zdejší Keltové odkázáni na dovoz. Právě naopak. Na našem území máme doloženu existenci řady výrobních aobchodních center, nacházejících se vblízkosti zdrojů přírodních surovin nezbytných pro výrobu. Ztěchto center pak výrobky putovaly do bližších ivzdálených krajů. Jako příklad lze uvést Velké Žernoseky uLitoměřic, kde se vyráběly kamenné žernovy do ručních mlýnků, distribuované ve značné části České kotliny, okolí Mšeckých Žehrovic se zdroji švartny (sapropelitu), zníž se vyráběly oblíbené hladké náramky vyvážené daleko za hranice Čech, či centra vLovosicích, vokolí Nového Strašecí ana Moravě vNěmčicích nad Hanou.

Keltové byli zruční řemeslníci, výteční šperkaři, jako první razili na našem území mince aprvenství drželi iv používání hrnčířského kruhu, avšak jejich hlavní obživu představovalo zemědělství. Od toho se také odvíjela keltská sídelní struktura, vníž převážná část obyvatelstva žila vosadách skládajících se zněkolika usedlostí. Vedle těchto keltských vesnic existovaly také usedlosti osamocené, buď prosté nebo výstavnější dvorce keltské aristokracie. Třetí variantu pak představovaly ohrazené čtyřúhelníkové okrsky, často geometricky aastronomicky orientované, které bývají považované za keltské svatyně. Pozůstatky takových okrsků, tzv. viereckschanze, opevněné mohutnými valy, lze dodnes navštívit uMarkvartic, uMšeckých Žehrovicích či Švédské šance uSkřipele.

Zatímco se keltská společnost na území Boiohaema nerušeně rozvíjela, obchod iřemesla kvetly azdejší Keltové se nemuseli obávat žádné vážné konkurence, keltští Bójové, usazení po úspěšné expanzi vseverní Itálii, měli od počátku 3. století př. Kr. trochu jiné starosti. Moc Říma byla na vzestupu ak třenicím mezi Kelty aŘímany docházelo stále častěji. Nadvláda Říma vItálii představovala problém ipro ostatní národy, atak se Keltové proti Římu spojili se Samnity, Umbry aEtrusky, kteří Keltům umožnili volný průchod dál na jih. Situace se totiž poněkud zkomplikovala příchodem nové skupiny Keltů, kteří překročili Alpy, aby se usadili vúrodné Pádské nížině. Jenomže to se nelíbilo expandujícímu Římu, atak se rozhořely nové boje. Mezi lety 298 až 272 př. Kr. pak Římané bojovali sEtrusky, Samnity iKelty asérií vítězství se dostali na samotný práh bójských držav. Pokud chtěli Bójové společně sInsubry tváří vtvář Římu obstát, museli přejít do ofenzivy. Podle dějepisce Polybia vpadli roku 225 př. Kr. do Etrurie vdnešním Toskánsku sarmádou, která měla mít na padesát tisíc pěších válečníků advacet tisíc jezdců. Včele žoldnéřského vojska, sestaveného prý převážně zGaesatů, stáli králové Aneroestes aConcolitanus, jejichž cílem bylo pokořit Řím.

Keltské armádě se do cesty postavilo římské vojsko osíle čtyř legií pod vedením konsulů Gaia Attilia Regula aLucia Aemilia Papa, což odpovídalo zhruba počtu keltských pěších válečníků, jezdců ale měli Římané jen tři tisíce dvě stě. Poměr sil tedy mohl být vyrovnaný, ale nebyl. Římané totiž měli vzáloze další čtyři legie apomocné sbory zřad spojenců, takže Keltové údajně čelili přesile až dvou set dvaceti tisíc mužů. Krozhodujícímu střetu došlo uTelamonu, kde se Keltové dostali do kleští dvou římských vojsk. Ani jejich odvážný aodhodlaný odpor, kdy odmítali ustoupit avětšina jich padla tam, kde bojovala, na výsledku bitvy nic nezměnil. Přeživší válečníci byli zajati ajen nevelké skupině skrálem Aneroestem se podařilo vyváznout. Nedlouho poté, než aby padli do zajetí, si raději vzali život.

Řím se vítězstvím uTelamonu jednou provždy zbavil hrozby keltského vpádu, naopak nyní přenesl boje na území nepřítele. Během pár let byli Bójové ijejich spojenci systematicky zatlačeni apodrobeni. Roku 224 př. Kr. vpadly dvě římské armády na bójské území apřiměly Kelty vzdát se. Vdalších dvou letech, po dobytí oppid Mediolana (Milán) aAcerrae, se museli Bójové vzdát velké části území. Definitivně získali Římané kontrolu nad údolím řeky Pádu, kterou dosud ovládali Keltové, založením kolonií Cremona aPlacentie (Piacenza) roku 218 př. Kr., čímž byly položeny základy kvytvoření římské provincie zvané Gallia Cisalpina.

Tvrdý římský postup neznamenal, že by se Keltové poddali. Právě naopak. Římské úspěchy na severu Itálie utvrdily Bóje vjejich odporu. Hned roku 218 př. Kr. způsobili spoušť na území nových římských kolonií apodíváme-li se na další vývoj jejich optikou, začaly ve prospěch Keltů pracovat iboží mlýny. Na obzoru se totiž objevil kartaginský vojevůdce Hannibal, představující pro Bóje ajejich spojence jedinečný prostředek kodvetě azvrácení poměru sil. Atak se vHannibalově táboře objevilo bójské poselstvo vedené náčelníkem Magalem snabídkou spojenectví. Vítaná vzpruha to byla ipro Hannibala, zejména pak poté, co překročil Alpy asvé prořídlé vojsko mohl doplnit keltskými sbory. Od této chvíle postupovali Bójové adalší severoitalské keltské kmeny věrně po boku Hannibalově.

Zvěsti oHannibalově přítomnosti vItálii Římany zaskočily apřiměly je přehodnotit jejich vlastní tažení proti Kartágu. Konzul Publius Cornelius Scipio pospíchal na sever, aby se sHannibalem utkal co nejdříve, protože stále doufal, že ho může zastavit. Spěchotou 20 000 mužů a2 000 jezdci překročil řeku Pád apostupoval dál proti proudu. Zopačného směru se blížil iHannibal. Scipio postupoval rychle, překročil iřeku Ticinus arozbil tábor. Druhého dne se sjízdou alehkooděnci vypravil na průzkum, nečekaně se však střetl sjízdou pod Hannibalovým vedením. Došlo ke střetu, který předznamenal ibitvy následující. Kombinovaný útok těžké punské jízdy alehké jízdy Numiďanů na čelo, křídla itýl způsobil nepříteli těžké ztráty asamotného konzula stál málem život. Onoho listopadového dne roku 218 př. Kr. Hannibal uštědřil Římu první porážku na jeho vlastním území. Malé, ale významné vítězství uTicina přivedlo do Hannibalova tábora tisíce povzbuzených Keltů aLigurů, odhodlaných táhnout spunským vojevůdcem na Řím.

Bylo chladné prosincové ráno aHannibal začal uskutečňovat další ze svých dokonalých strategických tahů. Velmi dobře věděl, že pyšný konzul Tiberius Sempronius Longus bude chtít vojenským úspěchem zastínit neúspěšného araněného Scipiona avyužije každé pobídky kbitvě. Proto vyslal křímskému ležení za řekou Trebií lehkou numidskou jízdu, aby ostřelováním anájezdy konzula vyprovokovala kakci. Hannibalův plán vyšel. Už tak vyčerpaní legionáři začali přecházet ledovou řeku ašikovat se kboji na Hannibalově břehu. Vnastalé bitvě zůstaly dvě třetiny římských vojáků ležet vkrvi bojiště, uniklo jen 10 000 legionářů, kteří se probojovali kartaginským středem. Aniž by se musel obávat odvety, rozbil Hannibal zimní tábor na území spojeneckých Bójů vokolí Bononie (Bologna). Na jaře 217 př. Kr. se rozhodl postoupit více na jih, čemuž chtěl zabránit nový konzul Gaius Flaminius Nepos, který ihned vytáhl včele armády, aby Kartágincům znemožnil průchod apeninskými průsmyky. Hannibal svojskem tedy opět musel přejít přes hory apoté se čtyři dny brodit močály vústí řeky Arno, což ho stálo mnoho mužů ikoní.

Po příchodu do etrurské nížiny (dnešní Toskánsko) se Hannibal snažil vylákat Flaminia kbitvě, ten však vyčkával vArretiu (Arezzo). Hannibal tedy změnil taktiku, přiblížil se křímskému ležení na levém křídle aFlaminia odřízl od ústupové cesty kŘímu. Před setměním 23. června 217 př. Kr. si dal Hannibal záležet, aby nepřítel dobře viděl, jak se utábořil na břehu Trasimenského jezera. Byla to dokonalá návnada aŘímané ji opět spolkli. Sevřeni ve smrtonosném obětí sledovali, jak zokolních kopců sestupují Hannibalovy oddíly. Pod přesnou palbou baleárských prakovníků aodříznuté od zadního voje čelilo jádro Flaminiovy armády úplnému zničení. Římané neměli úniku ai ti, kteří se snažili ukrýt vjezeře, jediné ústupové cestě, byli pobíjeni numidskou jízdou. UTrasimenského jezera padlo na 15 000 Římanů, další byli zajati, římské spojence však Hannibal bez úhony propustil. Pod mečem keltského náčelníka Ducaria skončil isám konzul Flaminius.

Roku 216 př. Kr. se úřadu ujali dva noví konzulové – Gaius Terentius Varro aLucius Aemilius Paullus, kteří upřednostňovali přímou konfrontaci. Protože se domnívali, že kvítězství stačí prostá početní převaha, shromáždili obrovskou armádu osmi legií, 80 000 pěšáků a6 000 jezdců. Římané tak měli nad Hannibalem dvojnásobnou převahu anepochybovali osvé výhodě. Místem osudového střetu se staly Cannae (Kanny) na jihu Itálie. Početní převaha nebyla Římanům nic platná, geniální punský vojevůdce dokázal legie uzavřít do smrtícího obklíčení. Následný masakr stál život přibližně 50 000 Římanů, padl ikonzul Paullus, 29 vojenských tribunů a80 senátorů. Hannibalovo vítězství bylo úplné adrtivé, přesto ale nedokázalo Řím srazit na kolena. Hannibal, který neměl dostatek sil aprostředků, aby Řím dobyl, se ocitl vpatové situaci, aproto několik dalších let operoval na jihu Itálie. Římanům uštědřil mnoho krvavých porážek, žádná bitva však nebyla rozhodující. Teprve roku 203 př. Kr., po 15 letech na území nepřítele, Itálii opustil, aby čelil římské invazi do Afriky.

Stejného roku, kdy Hannibal zničil římské vojsko uKann, porazili Římany také Bójové ajejich spojenci vLitanském lese (Silva Litana). Nečekaný přepad dostal pětadvacetitisícové římské vojsko do pasti, zníž vyvázlo pouhých deset mužů. Zlebky konzula Lucia Postumia Albina si pak Bójové vyrobili pozlacený obřadní pohár. Severoitalští Keltové, mezi nimiž dominovali právě Bójové, slavili sHannibalem jeho úspěchy. Patřili kjeho věrným spojencům, kteří po jeho boku bojovali ive chvíli, kdy kartaginští žoldnéři odmítali bojovat bez platu, azůstali itehdy, když se Hannibal dostal do defenzivy. Nechyběli vbitvě uTarentu roku 212 př. Kr., ani vbitvě uřeky Metauru, kde bojovali pod velením Hannibalova bratra Hasdrubala.

Dějepisci Polybios aLivius nás informují opřítomnosti keltských válečníků ještě vbitvě uZamy, kde Hannibal utrpěl fatální porážku. Tím skončila druhá punská válka, která znamenala pád nejen pro Kartágo, ale otevřela cestu Římanům také do keltského Popádí vseverní Itálii. Shradbou Alp za zády atváří vtvář římské rozpínavosti se Bójové ve spojenectví sInsubry, Ligury aCenomany ještě jednou postavili Římu azvítězili, pak ale roku 201 aznovu 197 př. Kr. zakusili krutou porážku. Orok později padla do římských rukou Bononia (Bologna), centrální bójské město zbudované na místě etruské Felsiny, aněkolik menších sídel. Po řadě dalších porážek vLitanském lese, uMediolana (Milano) au Mutiny bójský odpor definitivně zlomil Publius Cornelius Scipio Nasica roku 191 př. Kr. Podle dějepisce Livia bylo po porážce Bójů vtriumfálním průvodu neseno 1 471 zlatých nákrčníků, 247 liber zlata, 2 340 liber stříbra, částečně vpodobě nádob, a240 000 bigatů, což byly mince sdvojspřežím.

ZLATÝ VĚK KELTSKÝCH ČECH

Bójové nemohli od Římanů čekat žádnou milost, aani ji nežádali. Vzhledem ke svému nedávnému angažmá po boku vojevůdce Hannibala se dostali na seznam nepřátel Říma hodně vysoko. Naopak oni sami odmítali žít vřímském poddanství, aproto mnozí znich uprchli za Alpy. Komu se to nepodařilo, skončil vřímském otroctví. Bójové představovali významnou sílu, Plinius ve svém díle Naturalis historia uvádí, že Bójové měli 112 kmenů, znichž dokázali postavit vojsko osíle padesáti tisíc mužů, dva krále aústřední svatyni. VItálii už ale pro ně nebylo místo. Část Bójů zamířila do Galie, kde se onich později dozvídáme od Caesara vsouvislosti sjeho galskou válkou, jiní zamířili dále na sever do své dávné domoviny, do Boiohaema. Právě oni se pravděpodobně stali zakladateli našich oppid.

Příchod severoitalských Bójů do našich zemí nebyl zcela jistě bez komplikací. Čechy ani Morava nebyly územím nikoho, právě naopak. Žila tu dobře fungující keltská společnost svlastními sídelními centry, tzv. emporii, odkud ovládala nejúrodnější oblasti aklíčové obchodní stezky. Umístění těchto emporií, kde se koncentroval obchod, výroba, správa ináboženský život, vněkolika případech dobře známe; dosud nejvýznamnější známé leží vNěmčicích nad Hanou. Význam rozsáhlého keltského centra dokládají nálezy mincí téměř ze všech koutů antického světa; zItálie, Balkánu, Galie, řeckého světa iseverní Afriky. Podobné centrum se rozprostíralo na území dnešních Lovosic uústí Ohře do Labe, kde kromě jiného bylo středisko pro výrobu žernovů (Malé Žernoseky – Oparno). Odtud se dovážely kameny pro ruční mlýnky na oppida na Závisti, ve Stradonicích iHrazanech ataké za hranice. Keltové byli první, kdo tento mlýnek unás používal, ajsou ijeho vynálezci. Další emporia máme doložena na labském břehu uKolína iu Vltavy voblasti pražských čtvrtí Bubeneč aDejvice. Vedle emporií pak identifikujeme osídlení vpodobě vesnic asamostatných dvorců.

Nově příchozí Bójové nemohli amožná ani nechtěli soupeřit se starousedlíky, aproto si založili vlastní mocenská aobchodní centra na okraji obydlených oblastí. Nejednalo se oemporia položená vnížině, ale naopak ovýšinná hradiště podobná těm, jaká znali zItálie as nimiž se setkáváme iv Galii. Šlo oona mohutná oppida, jež někdy bývají označována jako první města na našem území. Skutečně? Objevy posledních let ukazují, že ne každé oppidum, tedy opevněné výšinné hradiště, nutně vykazuje městské charakteristiky. Vžitá představa ooppidech jako městech vznikla zejména na základě nepřesné interpretace Caesarova líčení vZápiscích oválce galské apak samozřejmě znedostatku archeologického materiálu. Některá zoppid nevykazují žádné stopy po hustém osídlení ani nadprůměrnou koncentraci hospodářských činností, jak by se u„města“ dalo očekávat.

POD OCHRANOU BOHŮ

Stručné zprávy onáboženských představách avnímání světa Kelty zaznamenalo také několik antických spisovatelů. Patrně nejobsáhleji, ikdyž velmi stručně, otěchto záležitostech pohovořil Gaius Julius Caesar vZápiscích oválce galské, kde píše:

SOUMRAK BÓJŮ

„Nech ho mluvit!“ přikázal Litavicus apokynul Boiomarovi.

KELTSKÉ DĚDICTVÍ POD ZÁVOJEM ČASU