Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Alex Dahl

Když zmizela

Z anglického originálu After She’d Gone,

vydaného nakladatelstvím Bloomsbury Publishing Plc

v Londýně v roce 2022, přeložila Dana Chodilová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2024

jako svou 9142. publikaci.

Redakce Jiří Chodil

Korektura Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Technická redakce a obálka Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Alex Dahl 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Dana Chodilová, 2024

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-271-7135-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-7134-7 (pdf)

ISBN 978-80-7625-284-4 (print)

Věnováno těm nejurputnějším ženám, jaké znám –

Marianne, Fevziyi, Emmanuelle,

Silje Birgitte a Anastasii.

ČÁST PRVNÍ

1

Adrian

Než zazvoní a děti se nahrnou k jasně osvětlené budově, schovává se mezi stromy na kraji školního hřiště. Zná ty stromy dobře, snadno je od sebe rozliší po hmatu. Zvlášť si oblíbil trojici vysokých borovic, které tvoří hranici školního pozemku. Protlačí se mezi jejich hustými dotýkajícími se větvemi a ocitne se na útulném tichém místečku uprostřed. Tiše čeká, dokud za posuvnými dveřmi nezmizí poslední žák, pak vyklouzne z úkrytu a neslyšně se rozběhne po prázdném hřišti. Obvykle se mu povede zasednout ve třídě přesně ve chvíli, kdy vejde učitelka a zavře za sebou dveře. Sedí hned vpředu, u okna, rozhodlo se, že to tak bude nejlepší. Má to tam rád. Může pozorovat, jak se temná zimní obloha mění v zamlženou šeď, vidí pomalu se vlekoucí světla aut plazících se k dálnici.

Někdy vede letová dráha přímo nad městem a pak sleduje letadla, těsně potom, co odstartovaly z Torpu, burácení motorů na chvíli přehluší monotónní výklad učitelky. V duchu sedí v tom letadle, stoupá s ním a najednou nevyhlíží ze třídy, ale z plastového oválného okénka, dívá se dolů na školu. Ví, kam míří každý stroj vzlétající z Torpu, letový řád umí dávno nazpaměť, často už vyhlíží z okna, ještě než se letadlo objeví, čeká let 0820 společnosti KLM Cityhopper do Amsterdamu, nebo let 0905 Widerøe do Bergenu. Z místa u okénka tam na nebi vidí velikou ošklivou školu, uhnízděnou mezi továrnami na barvy u vody a stromy na kraji hřiště. Z té vyvýšené pozorovatelny rozezná mezi stromy dokonce i schovaného kluka, který tam čeká, až bude přestávka u konce.

Učitelka ví, že potřebuje tyhle pauzy, ty chvilky, kdy se ztratí v úvahách, a tak ho nenapomíná, dál mluví a nechá ho být. Ostatní děti občas udělají nějakou posměšnou poznámku nebo zahučí jako letadlo, když ho vidí civět z okna. Jeden kluk, Steffen, mu často hází zezadu na hlavu srolované kousky papíru, ale Adrian si dává pozor, aby nereagoval, neotočil se. Máma tvrdí, že takoví trapiči jsou prostě slaboši, snaží se vysát sílu z těch, u kterých vycítí, že jsou silnější a lepší než oni sami, ale Adrian jí tak úplně nevěří – zní to jako ty věci, co dospělí říkají, aby se děti cítily líp.

Učitelka vypráví o různých druzích obilí a o tom, jak se pěstují. Kreslí na bílou tabuli jednoduché obrázky: pšenice, ječmen, žito, kukuřice. Adrian se pečlivě soustředí a překresluje si to do sešitu, ale necítí se dnes úplně dobře, ruka se mu třese, když táhne tužku po stránce. Je středa a první půlka týdne po klidném víkendu s mámou je vždycky těžká. Tentokrát spolu pekli skořicové bochánky, jeho oblíbené, a ta příjemná vůně se ještě ráno vznášela domem, když seděl u kuchyňského stolu, žvýkal snídani a bál se chvíle, až nastane čas jít do školy. Sledoval, jak se velká ručička plazí po ciferníku hodin na zdi, až dorazila k pětce a bylo třeba odejít. Máma už byla pryč a jeho čekala dvacetiminutová cesta do školy za tmy a v protivné zimě. Ta mu ale tak moc nevadila, spíš to, že se na jejím konci ocitne ve škole.

„Víte, jak funguje křížové opylení?“ ptá se Marie, učitelka. Adrian ji má rád, je na něj milá a moc se snaží, aby se cítil dobře. Jednou, na začátku školního roku, když měl za sebou zvlášť špatný den, si ho vzala stranou a řekla měkce: Víš, Adriane, je dobré být jako ty. Rád by se teď přihlásil, protože ví, jak funguje křížové opylení, ale je mu jasné, že by to nešlo, slova by prostě nepřišla a hlas by je nevyslovil. Cítí, že se na něj Marie dívá, ví, že ona ví, že by jí uměl odpovědět, možná jako jediný ve třídě, ale schválně se vyhýbá jejímu pohledu. Pro Adriana je těžké a často nemožné podívat se druhým do očí. Je to na něj prostě moc, připadá mu, jako by přitom hořel. Někdy se mu povede pohlédnout do očí mámě, ta je má tak podobné těm jeho, že je to, jako by se díval do zrcadla. Ale i k tomu se musí nutit, vědomě se obrnit, než se na sebe zpříma podívají.

Zazvoní na přestávku a Adriana rázem přepadne strach. Je to moc brzo. Ještě si ani nezvykl, že se po dlouhé cestě tmou a po tichých chvílích mezi stromy ocitl ve vyhřáté osvětlené budově, a už je čas na první přestávku. Děti vyskočí a vyběhnou z místnosti. Adrian se taky zvedá, pomalu se šourá ke dveřím. Ven se mu nechce, riskuje, že se ocitne sám mezi kluky ze třídy, zároveň ale nestojí o Mariinu lítost, kdyby zůstal sedět osamocený v lavici. Při troše štěstí se mu třeba povede vyklouznout ven méně používaným bočním vchodem školy, ten je blíž zadnímu konci hřiště a stromům. Zahne za roh, vyhýbá se pohledům ostatních dětí, pevně upírá oči na lino na zemi, pak na hranaté okno ve dveřích na druhém konci chodby. Je půl desáté, venku je krásné tmavomodré světlo a Adrian má pocit, že se dívá do vody z oken potápějící se lodi.

„Nazdárek,“ ozve se mu u ucha. Ztuhne na místě s rukou na klice dveří.

„On tě neslyší,“ řekne druhý hlas, mrazivě klidný a krutý: Steffen. „Je hluchej, vzpomeň si.“ Adrian se rychle vydá dál, vší silou odtlačí dveře, aby mohl vyběhnout do mrazivého modrého vzduchu, pryč od nich, ale kluci ho chytí zezadu za vlasy a tvrdě stáhnou zpátky. Hrozně to bolí a Adrian se sveze na zem, supí. Snaží se nehýbat, zastavit slzy, které se mu derou do očí.

„Není hluchej,“ namítne ten první hlas. Patří klukovi jménem Josef, je to Steffenův statný a přihlouplý nohsled, Adrian ho pozná podle bot. „Akorát je němej.“ Odřená černá teniska, kterou má před očima, se dá najednou do pohybu a nakopne ho do ramene. Posadí se, snaží se vzpamatovat. Kdyby se tak dostal ke dveřím…

„Magor pošahanej,“ zasměje se Steffen. Popadne ho za kapuci mikiny a vytáhne do stoje. Adrianovi se klepou kolena, připadá mu, že se zhroutí, pokud Steffen uvolní ten svěrák. „Představ si, že bys byl takovej debil!“ Oba kluci se rozchechtají. „Vraz mu jednu,“ pobídne Steffen Josefa a ten to udělá, tvrdě ho praští do nejcitlivější části břicha.

„Když mu řekneš, ať toho nechá, tak toho nechá,“ osloví Steffen Adriana.

„Jasan,“ přidá se Josef. „Řekni prostě dost.“ Adrian tiskne jazyk na zuby, pusu pevně zavřenou. Stačí mu vyhrknout to jediné slovo, dost. Jenže nemůže. Josef ho udeří znovu, tak silně, až se zkroutí a v pádu si odře lícní kost o okenní parapet. Klukům to přijde k smíchu.

„Proč mu prostě neřekneš, ať toho nechá?“ pošklebuje se Steffen a přistrčí svůj široký rudý obličej k Adrianovu, ovane ho kyselým dechem, až se mu zhoupne žaludek. „Čum na mě. Řekl jsem, čum na mě!“

„Hej! Nechte toho! Pusťte ho!“ zaburácí chodbou hlas. Steffen okamžitě povolí sevření. Kluci vystřelí ze dveří, nechají je otevřené, do budovy zavane ledový vzduch. Adrian se zase sveze na zem, ale někdo ho zvedne, tentokrát nesmírně jemně. „Ale ne. Ach, zlato,“ zhrozí se Marie a špičkou prstu ho pohladí po rozražené kůži na tváři. „Je mi to moc líto.“

* * *

Nemůžou sehnat jeho matku, ale poté, co mu školní zdravotnice vydezinfikovala ránu na tváři a přelepila ji náplastí, smí prosedět zbytek dopoledne v koutě kabinetu a dělat si úkol do vlastivědy. Steffena a Josefa poslali domů, není to poprvé. V poledne se Adrian pokusí sníst oběd, ale udělá se mu zle a musí si lehnout na ošetřovnu. Máma je pořád k nezastižení.

Zřejmě na chvíli usnul, protože když zase otevře oči, někdo sedí vedle něj na pohovce – Marie.

„Odvezu tě domů, ano?“ pronese měkce a bere mu ruku do své teplé dlaně.

V autě se Adrian dívá z okna. Je něco po druhé hodině, denní světlo už se proměnilo ve fialové přítmí. Marie nemluví, ale on cítí, že se po něm občas podívá. Učitelka ví, kde ho má vysadit, cesta nevede až k domu. Už ho vezla několikrát. Zastaví na odstavné ploše u silnice pod skalou, na níž se staví řady a řady nových domů. Cestou do školy to Adrian občas vezme oklikou přes kopec a kolem staveniště, jde za stezkou, blíž ke srázu, vyhlíží na přístavní zátoku rozkládající se hluboko dole. Nejednou si představil, že se zapotácí a zhroutí se ze srázu, jeho rozmlácené tělo přistane jako hromádka hadrů právě na té odstavné ploše, kde teď zastavila Marie. Skoro tu vidí sám sebe, jak leží mrtvý před autem na asfaltu.

„Na shledanou, zlato,“ loučí se Marie. „Vyřiď prosím mamince, aby mi zavolala, nebo se zastavila, ano?“ Adrian přikývne a dívá se, jak učitelka odjíždí, zařazuje se zpátky do proudu aut směřujících k městu. Vykročí na strmou stezku vedoucí ze silnice k jejich domu, uhnízděnému vysoko nad západním koncem města, na vršku útesu nad místem, kde právě rostou další domy. Máma mu řekla, že ta stavební firma chce koupit i jejich dům, zbourat ho a postavit tam moderní apartmány, ale ona ho nikdy neprodá. Miluje na něm to, co má rád i Adrian, že si stojí úplně sám, krytý před pohledy hustou řadou stromů z jedné strany a z té druhé mohutným skalním útesem, pod kterým se táhne úzký pás písku, kam se autem nedá dojet. Jejich domek kdysi býval letní srub a lidé, kterým patřil, mívali dole na pláži uvázanou loďku, do domu chodili po úzké, nebezpečné stezce. Pak se postavila nová silnice, dům se přiblížil k městu, ale aby se do něj člověk dostal, musí pořád ten poslední úsek cesty ujít pěšky, nahoru a pak dolů, kolem pláže a nakonec strmým křovinatým úsekem.

Doma za sebou Adrian zavře dveře a rozbrečí se, uvolní všechno, co v sobě zadržoval. Jeho vzlyky se nesou uzavřeným prostorem, zní to jako vítr uvězněný v komíně. Bez cíle přechází sem a tam, snaží se rozpustit city, které nemůže proměnit ve slova, jde a hází věci na zem. Strhává oblečení z věšáků, zarámovanou fotku sebe samotného, když byl ještě malý, noviny ze stolu, knihy z polic, vše hlava nehlava letí na podlahu. Sklo se roztříští, a to Adriana konečně vzpamatuje, zastaví se. Přestane plakat a hledí na tu spoušť. Pomalu se vydá pokoji zpátky, sbírá všechno, co rozházel, pečlivě to ukládá na místo. Zamete střepy zarámované fotky a vloží ji mezi stránky encyklopedie na poličce, aby si toho máma hned nevšimla.

Cítí se vyčerpaný, dovleče se k lavici pod oknem v kuchyni. Chvíli tam posedí, vyhlíží na město a má divný pocit, že do světa tam venku vlastně nepatří. Vidí auta řadící se k přívozu do Švédska, lidi jako tečky, jdoucí domů z práce, další vzlétající letadlo v dálce, stáčí se na východ a rychle mizí v nízkých chatrných mracích – je to let číslo 1510 Ryanairu na londýnský Stansted. Připadá mu, že lidé tam venku všichni někam míří, za rodinou a přáteli, dělají různé věci. Adrian nikam nejezdí, dokonce ještě v životě neseděl v letadle. Kromě mámy nemá žádnou rodinu. Děti ve škole jsou úplně jiné než on, i ty, které mu neubližují. Připadá mu, jako by byl jiný druh, divný malý ptáček, měl by být s jinými divnými ptáčky na obloze nebo sedět na stromě. Jenomže nikdy nepotkal nikoho takového, jako je sám.

Slunce zašlo za kopce na druhé straně přístavu a zabarvilo nebe do melancholicky temně modré barvy. Adrian čeká a čeká, cítí se uvnitř prázdný, nedokáže se přimět, aby se zvedl z lavice a něčím se zaměstnal, čímkoli, jak by to udělal jindy. Až za hodinu, když už je úplná tma a Adrian se snaží odlišit světla z domů rozptýlených po kopcích kolem Sandefjordu od teček hvězd na obloze, vklouzne do zámku mámin klíč. Adrian čeká, až si odloží tašku na zem v hale, shodí boty, dojde do kuchyně spojené s obývákem a objeví ho tam. Všimne si jeho poškrábané tváře a smutného výrazu, zachmuří se, pospíchá k němu a vezme mu obličej do dlaní.

„Kdo ti to provedl?“ zašeptá. Nepodívá se na ni, ale ona mu zvedne hlavu, takže nakonec nemá na vybranou. „Řekni mi to, miláčku. Prosím.“ Adrian zavrtí hlavou.

„Dáme si hamburgerové a boeingové odpoledne,“ řekne máma. Ví, že tohle je to jediné, po čem se mu uleví.

* * *

Kráčejí pomalu po zledovatělé stezce, pak po dřevěném chodníčku vedoucím z pláže, ze skalnatého kopce k hlavní silnici. Na autobus nemusí čekat dlouho, zastaví na krajnici, kde Adriana o pár hodin dříve vysadila Marie, ale stejně se třesou zimou, jak tam těch pár minut stojí. V autobuse se posadí vedle sebe a jedou mlčky až na letiště.

Venku je minus třináct stupňů, pospíchají do terminálu, drží se za ruce. V příletové hale je McDonald a od míst na sezení je vidět na dráhu. Máma objedná jídlo u samoobslužného panelu a přinese ho Adrianovi, který už sedí a hledí na blikající rudé světlo kontrolní věže. Pustí se do cheeseburgeru a hranolků, ale ani na vteřinu neodlepí pohled od nebe.

„Koukej,“ pronese jasně a hlasitě. „Amsterdam je tu dřív.“ Ukazuje mámě špendlíkovou hlavičku světla blikající nad zmrzlými zalesněnými kopci na severu. Dívají se, jak se blíží, mění se ze skoro neviditelné skvrny světla v rychlý modro-bílý Fokker 70 a pak hladce dosedá na ranvej.

Potom je na dráze chvíli klid, ale Adriana neunaví hledět z okna a čekat. Máma sedí tiše, ztracená v myšlenkách. Ke vzletu se chystá Boeing 737 Wizzairu, jeho bílý trup se leskne v záři světel na vzdáleném konci ranveje. Adrian je zaujatý, nadšený, naprosto znehybní, prsty se zastaví nad zbytkem hranolků, dává si pozor, aby byl úplně zticha, zatímco letadlo túruje motory, z turbín sálá horký vzduch. Stroj se dá do pohybu směrem k nim, k vyhřátému letištnímu terminálu, jede zvláštně pomalu, jako by byl moc těžký na to, aby vzlétl, ale jakmile se nos zvedne, letadlo se ocitne ve svém živlu, mění se z mohutného pozemního tělesa v nebeské stvoření, v krásného hřmícího dravce.

Máma vstane a pokyne Adrianovi, aby šel s ní. Pohladí ho po vlasech, než vyjdou ven, nasadí mu zas vlněnou čepici. Nepromluví, dokud nedojdou do domu, dokonce ani po cestě z odpočívadla, jen kráčejí svižně vedle sebe v té ledové tmě lednového večera, prsty v rukavicích propletené. Později, když Adrian leží v posteli, si k němu máma přisedne.

„Možná budeme muset brzo odejít,“ zašeptá mu jejich tajným jazykem a zlehka ho pohladí po čele. Adrian se na ni podívá, na chviličku se střetnou pohledem, než cítí, že se musí odvrátit. Najednou mu dojde, že máma vypadá nějak jinak. Snaží se rozeznat ten výraz, je to strach, nebo smutek, nebo snad obojí?

„Kam?“ zeptá se. Jeho hlas zní v tom malém pokojíku divně, nezvykle hlasitě. Máma se usměje a políbí ho na temeno, zdrží se tam rty.

„Nevím,“ odpoví. „Ale vím, že tě mám ze všeho nejradši a vždycky se postarám, abys byl v bezpečí.“

2

Liv, o dva dny později

Stejně jako každý den dorazím před osmou, když je nebe ještě černé jak uhel, poseté tečkami bílých hvězd. Venku je patnáct pod nulou a já vidím obláčky vlastního dechu, zatímco přecházím po své malé kanceláři a chystám se na další den. Zapnu topení a uvařím kafe, hledím z okna na zvlněná zasněžená pole, lesknoucí se v ubývajícím měsíčním světle, zatímco se voda v konvici blíží k varu. Bundu mám ještě na sobě, čekám, až naskočí topení, popíjím lahodnou horkou kávu, notebook pořád zavřený před sebou, vyhlížím první známky svítání. Dlouho sedím za stolem, jen čekám, nechávám si do hlavy vstupovat různé myšlenky, až se na obzoru u nejzazších polí objeví temná červeň, tam, kde farma hraničí s hustými lesy. Po nebi se táhnou tmavě modré a červené pásy, měsíc se ztrácí, klesá za linii stromů v dálce. Objevuje se veliké žhnoucí slunce nesoucí přízračné růžové arktické světlo, zalévající zasněžená pole růžovou a zlatou barvou.

Měla bych začít, mám spoustu práce, ale jsem uchvácená a dojatá tou krásou svítání, jakou nevidí ti, kdo ještě spí zavrtaní v postelích nebo sedí za stoly a nemají takový panoramatický výhled jako já. Odsud, z této staré stodoly proměněné v garáže a sklady a jedinou kancelář – moji –, vidím pole a stromy a malou část velkého jezera, teď zamrzlého. Jedinou známkou lidské aktivity, kterou kdy odsud pozoruju, je sem tam bruslař na jezeře, černá tečka pohybující se v pomalých širokých kruzích, jako moucha. Vídám taky letadla, jak zvolna klesají k přistávací dráze na letišti Torp, hodně blízko odtud, ale dokonale kryté lesem. Působí to jako scéna z katastrofického filmu – dopravní letadlo se řítí do vzdáleného lesa. Když jsem tu byla poprvé, málem jsem čekala ránu, plameny a hustý černý kouř stoupající do nebe pokaždé, jakmile se objevilo letadlo a pak zmizelo za stromy. Byla jsem tehdy napjatá, nadskakovala při každém neznámém pohledu nebo zvuku, věčně ostražitá, plná adrenalinu. V mnoha směrech jsem taková pořád, ale na tenhle malý prostor, kde trávím většinu dní, už jsem si zvykla.

Miluju ten výhled a sama jsem překvapená, jak léčivé je pro mě být tak blízko přírodě. Často si představuju, že jsem někde jinde, podobá se to tu řadě jiných míst. Hraju hru sama se sebou, v té hře nejsem Liv Carlsenová na farmě na kraji malého norského města, ale jsem žena třeba ve Švýcarsku nebo v Kanadě nebo na jihozápadě Francie. Ta žena je mladší než já a má ještě všechny dveře otevřené, každá příležitost a vysněná budoucnost je jí pořád přístupná. Na rozdíl ode mě může vstát od stolu, vyjít ven do příšerně studeného vzduchu nesoucího v sobě vůni nedotčených lesů a hlubokých černých jezer a začít měnit svůj život.

Když se z nebe vytratí poslední stopa noci, otevřu notebook, zadám dlouhou řadu hesel a ochran systému. Čekám, až se stáhne pošta do různých e-mailových schránek, a vytáhnu dva telefony, které jsem přilepila páskou pod první zásuvku stolu. Udělám si další kafe a nutím se počkat, až bude hotové, než se podívám na displeje. Nic. Obvykle je to dobře, ale zrovna teď čekám na zprávu a každý den, který uběhne bez kontaktu, jsem nervóznější.

Prohlédnu trhy od Nikkei přes londýnskou burzu po Nasdaq, všechno vypadá dobře. V poledne sním dvě vařená vejce a dva plátky šunky, přinesené z domova, pak si vezmu bundu a zamířím ven. Během dne moc často ze stodoly nevycházím, snažím se co nejvíc omezit šanci, že narazím na Kaie, farmáře, od kterého si kancelář pronajímám. Vypadá jako docela příjemný chlapík, ale čím méně kontaktů mezi námi bude, tím líp. Otevřu široká dřevěná vrata a ta hlasitě zaskřípají, ale venku není ani noha. Zvířata jsou před nadcházejícím extrémně chladným obdobím zavřená uvnitř a Kai a jeho žena asi mají nějaké vyřizování, obě auta jsou pryč.

Obejdu stodolu zezadu a vykročím rychle po poli, mířím k lesu. Nevzala jsem si rukavice, a i když zatínám a zase rozevírám pěsti v kapsách prošívané bundy, brzy mi prsty znecitliví zimou. Obrátím se a ohlédnu na červenou stodolu s jejími malými mřížkovými okny s bílými parapety. Představuju si sama sebe, že jako obvykle sedím za stolem a hledím ven na tuhle ženskou, která napůl jde, napůl běží k lesu. Kdyby Adrian věděl, že chodím každý den na tohle místo s unikátním výhledem na jeho milovaná letadla, žebral by, ať ho vezmu s sebou. Podívám se zas na stodolu a zkouším si představit syna, jak se na mě dívá z okna kanceláře pod okapy, ale nedaří se mi to. Pro své vlastní bezpečí se sem nikdy nedostane a nikdy se nedozví o tomhle místě ani o tom, co tu dělám.

Do tváře mě bodá mráz, dám se do klusu. Chci se dostat na chvíli do lesa, než se vrátím do kanceláře. V takových chvílích, kdy co nejrychleji běžím po tvrdém zledovatělém sněhu a mělce se nadechuju čistého mrazivého vzduchu, se navzdory všemu cítím zase mladá. Dostanu se do lesa, vklouznu mezi stromy, je tu ticho jako v kostele. Připomíná mi to domov, a i když se snažím takové myšlenky zahnat, nedaří se mi to, do očí se mi nahrnou slzy, nechávám je teple stékat po tvářích a skapávat z brady. Jako dítě jsem trávila spoustu času v lese, bylo to moje bezpečné místo. A pořád je. Soustředím se na to, abych dýchala zhluboka, a na pocit klidu, jaký cítím jen tady, mezi vysokými, sněhem obtíženými borovicemi. Adrian je stejný, vnímá stromy jako já. Někdy si v létě vytáhneme matrace na paseku u domu a spíme obklopení stromy. Přejedu prsty po zkrouceném kmeni, po zmrzlé pryskyřici. Strčím si do kapes pár šišek, odnesu si je do kanceláře. Svírám je v dlaních, vyjdu z lesa a rozběhnu se po poli zpátky.

Vzadu za domem stojí farmářovo auto a já rychle vklouznu do červené stodoly naproti. Nahoře plácnu po vypínači konvice a mnu si ruce, abych se zahřála. Cítím se mnohem klidnější než předtím. Zrovna se chystám nalít si hrnek mátového čaje, když mi oči padnou na jeden z telefonů, které jsem výjimečně nechala ležet na stole. Mám zprávu z neznámého čísla, ale já okamžitě vím, o co jde.

Vlčí mák odkvetl, stojí tam.

Ztěžka se svezu na židli, projede mnou nápor adrenalinu. Hned ale zase vyskočím a přejíždím pohledem malou, skromně zařízenou kancelář, jako bych hledala vodítko co dál. Vlčí mák odkvetl.

„Ne,“ zašeptám nahlas. Prosím, to ne. Teď ne.

Lilii se daří v teple, odepíšu a pak vypnu telefon.

Otevřu zásuvku, najdu jehlu, kterou tam mám schovanou pro tenhle případ, a vrazím ji z boku do telefonu, starého Samsungu Galaxy. Panel se otevře a já vytáhnu SIM kartu. Rozstříhám ji na co nejmenší kousíčky, pečlivě je sesbírám a vložím do průhledného plastového sáčku, jaký se používá na tekutiny u kontroly na letištích. Otevřu notebook a znovu zadám dlouhou řadu hesel do různých systémů. Zvolím nouzový přenos na vzdálené úložiště, jak jsem si nacvičila, a dívám se, jak se kolečko točí a systémy se rozjíždějí. Všechno musí z notebooku pryč, a to okamžitě.

Zatímco počítač pracuje, svezu se na zem. Musím si dát pozor, abych nezpanikařila. To nic, říkám si. Nemusí to vůbec nic znamenat. Ale znamená. Vím, že znamená. A já v žádném případě nemůžu riskovat. Myslím na syna, na svého milého, bezbranného malého Adriana, který právě teď jde ze školy domů tím svým pomalým, uvážlivým způsobem. Je to dlouhá cesta, ale nikdy si nestěžuje, dokonce ani teď, uprostřed zimy. Rád se v chůzi zastavuje a prohlíží si okolí. Večer mi pak vypráví, co objevil: strom vyrvaný ze země nedávnými bouřemi, nový dům rodící se na staveništi, které míjí, medúzu vyplavenou z moře na kousku pláže pod naším domem, sedícím na vršku skalního výběžku nad mořem jako na bidýlku.

Ale dneska večer ne. Protože musíme pryč.

Dvacetkrát se pomalu, zhluboka nadechnu. Srdce už mi zas tluče skoro normálně. Deset dalších rozvážných nádechů. Nikdy nebudu potřebovat jasnou hlavu víc než právě teď. Vážně to musím udělat, všechno tu opustit? Adrian nikdy nepoznal jiný život než tohle. Nikdy neletěl letadlem. Není jako jiní chlapci, vůbec ne… Přinutím se myslet na to, jak jsem naposled psala Vlčímu máku. Bylo to víc než před týdnem. Bylo jasné, krásné ráno jako tohle. Co přesně jsem napsala? Zavřu oči, představím si vlastní ruce, jak chystají balíček. Lístky, peníze, vzkaz. Napsala jsem ho na modrý lepicí papírek a přilepila na obyčejnou bílou obálku s penězi. Vidím to teď v duchu, jak moje ruka vede rychle pero po papíru, píše slova:

„Vyřiď M, že Lilie je pořád v bezpečí a doma.“

Vstoupím do systémových preferencí notebooku a zadám „návrat k továrnímu nastavení“, vymažu harddisk. Jakmile je to hotovo, naliju do klávesnice láhev minerálky a dívám se, jak monitor začíná blikat, pak se zamlží a pohasne.

Vstanu a rozběhnu se po tom malém prostoru, popadnu notebook a zastrčím ho do tašky spolu s telefony, přenosným wi-fi routerem a několika papíry ze stolu. Vytáhnu z kabelky pár vlhkých antibakteriálních ubrousků a pečlivě otřu každý povrch i kovové kliky dveří a okna. Dovolím si postát u okna, naposled nasát ten výhled. Nejsou ještě ani tři odpoledne, a světlo je už temně fialové a slábne. Za svítání, pokud všechno půjde dobře, uvidím slunce vycházet na úplně jiném místě.

Tiše za sebou zavřu dveře a sejdu po schodech. Vynořím se do odpoledního mrazu a přinutím se jít z farmy na zastávku autobusu normálním krokem, ani jednou se neohlédnout, potlačuju silné nutkání dát se do běhu. V chůzi se snažím dovolat Adrianovi, ale nezvedá to. Zkouším to znovu a znovu, ale marně.

3

Adrian

Adrian sedí na podlaze s nohama zkříženýma, telefon opřený o prázdnou krabici od cereálií před sebou. Prsty se mu kmitají, v soustředění si kouše jazyk, když zastrkuje posledních pár volných konců papíru pod podvozek. Sevře dlouhou příď letadla, krásnou a protáhlou a mírně směřující dolů, což je správně – optimální aerodynamický tvar. Skoro připraveno letět. Tutorial Youtube končí zavířením bubnů, a hotový concorde, stejný jako ten, který drží Adrian v ruce, ladně klouže vzduchem, než displej zčerná. Adrian má výuková videa Madplanez obzvlášť rád, protože jsou podbarveny hudbou. Nesnáší ty, kde mu říkají, co má dělat: Slož to tady, tohle zastrč dolů, znovu slož, bla bla bla. Proč to vykládají, když se to dá prostě ukázat?

Pro Adriana jsou slova jako diamanty: tvrdé, těžko dostupné, nemělo by se jimi plýtvat. Ví, že mohou být i krásná, jako třeba když máma sedí v noci u jeho postele, myslí si, že Adrian spí, a šeptá v jejich tajném jazyce. Ptáčátko moje, říká mu, a ta slova ho unášejí z postele do nebe, kde může volně létat, cítit, jak ho na břiše šimrá studený vítr, lesy a jezera a města a lidé jsou jen rozmazaná skvrna hluboko dole a on se může rozletět a měnit rychlost a dráhu jen nepatrným pohybem křídla.

Adrian se zvedne a sám pro sebe se usměje při pohledu na papírové letadlo, které drží v ruce. Je nejlepší, jaké kdy vyrobil. Uvažuje, že počká, až přijde máma domů, než ho prvně proletí, aby mohli společně sledovat jeho elegantní tiché plachtění nehybným vzduchem obýváku, ale ruka se mu chvěje touhou ho vyzkoušet a ví, že to čekání nevydrží. Dojde k pohovce u okna a postaví se na područku, zády k tmavému nebi venku. Byly sice teprve čtyři odpoledne, ale teď, druhý lednový týden, je tam tma jako v hrobě. Adrian není rád sám doma, když se tak brzo odpoledne stmívá, ale zvládá to líp od té doby, co mu máma dala iPhone a on objevil videonávody na výrobu papírových letadel. Hodiny čekání, než se máma vrátí domů, které bývaly tak dlouhé a děsivé, najednou ubývají rychle jako listy papíru, které se pod jeho prsty proměňují v F čtrnáctky a F osmnáctky a Migy jednadvacet a typhoony.

Adrian se natáhne, jak jen může, sevře concorde mezi ukazováčkem a palcem, nasměruje ho na přímou letovou dráhu přes jídelní stůl a knihovničky do volného prostoru kuchyně. A vypustí ho. Letadlo dokonale plachtí vzduchem, štíhlá deltovitá křídla se táhnou za dlouhým elegantním tělem a Adrian to sleduje s pootevřenou pusou, kolečka v hlavě se mu otáčejí. Přímo vidí drobné tečky lidí v úzkém trupu, představuje si sonický třesk znějící atmosférou, jak se concorde řítí nad lesknoucím se černým oceánem. Mámě se to bude líbit. Adrian pospíchá zvednout letadlo, které dokonale přistálo přímo uprostřed kuchyně, ale škubne sebou, protože se nečekaně ozve zvonek u dveří.

Zastaví se v půli kroku. Zaplaví ho strach. Tohle se ještě nikdy nestalo. Sem nikdo nikdy nechodí. Nikdo na ten zvonek nezvoní. Obrátí se ke vstupním dveřím, vidí je z místa, kde stojí. Do dveří je zasazeno okno s barevným sklem, za ním svítí venkovní lampa a Adrian vidí mohutnou siluetu. Zvonek se ozve znovu, pronikavě zařinčí, po něm následuje naléhavé zaklepání, rozdrnčí tenkou tabuli skla. Adrian zavře oči, snaží se soustředit myšlenky, nepoddat se panice, která ho přepadá snáz než jiné kluky.

Podívá se k telefonu, pořád opřenému o krabici na zemi. Čtyři hodiny osmnáct minut. Máma obyčejně přichází ve čtyři třináct nebo čtyři čtrnáct, tak jak to, že tu ještě není? A co má dělat? Mohl by se tiše přesunout k telefonu a zavolat jí, ona mu řekne, co si počít. Nebo by mohl otevřít dveře – to se dělává, když někdo zazvoní. Ví to, protože to vídá v televizi, a od toho přece ty zvonky jsou. Jenomže ten jejich nikdy dřív nezazvonil.

Adrian zajistí dveře na řetěz, který používají jenom v noci. Ruka se mu viditelně třese, stejně jako před chvílí, ale předtím to bylo nadšením z vypuštění letadla. Odemkne horní zámek, pak spodní a otevře dveře na škvírku, kovový řetízek se napne. Na prahu stojí cizí člověk. Očividně nečekal, že mu otevře Adrian, protože mu poklesne čelist a oči má divoké a vyplašené jako lidé v komiksech, když jsou překvapení. Adrian čeká, že návštěvník něco řekne, ale ten mlčí. Jistě si spletl dveře.

„Bože můj,“ hlesne ten člověk nakonec anglicky. Adrian tu řeč trochu umí, učí se ji ve škole. „Máš tu, hm, mámu?“

Adrian na něj hledí a pomalu zavrtí hlavou. Nelže.

„Víš, kdy se vrátí domů?“ ptá se pán, ale Adrian mu pořádně nerozumí a už mu připadá, že z toho napětí omdlí, a tak zavře dveře a zamkne. Vetřelec začne zase klepat, tentokrát silněji. „Otevři,“ naléhá. „Musíš mě vyslechnout. Prosím. Prosím, otevři ty dveře.“

Adrian udělá pár nejistých kroků zpátky do domu. Přepadne ho naléhavý strach, rozběhne se k telefonu. Myšlenky se mu divně pletou, jako by se mu v hlavě nakupily všechny najednou za celý den. Ten člověk, ty rachotící dveře, máma, která není doma, letadlo, černočerná noční obloha, strach jako studená kulka v žaludku, máma, kde je, dokonalé pomalé plachtění na kuchyňskou podlahu, mužský hlas a divoké oči, tma. Adrian otevře Facetime a zavolá mámě.

Ozve se mu hned. Vypadá nervózně nebo možná smutně, ale rozzáří se, jakmile uvidí svého chlapce. Hned nato se vyleká, všimne si jeho zmučeného výrazu. Rozhlédne se, jestli kolem nikdo není, a ztlumí hlas do šepotu.

„Kde jsi byl, Adriane? Zkoušela jsem ti mockrát volat.“

Z telefonu se ozývá něco hlasitého a jemu dojde, že je to jeho vlastní napjatý dech. Ví, co musí říct, ale slova nepřicházejí. Cítí je v puse jako malé oblázky, jasně rozeznatelné, ale ven je nemůže dostat. Máma se zase rozhlédne, pak zašeptá, aby znakoval.

„Mmmmmm,“ vyrazí ze sebe Adrian, a když se mu povede na konci té protahované hučivé souhlásky otevřít pusu, vyjde z ní jen divný skřek.

„Adriane, zlato, zpomal. Co se děje? Miláčku, zůstaň se mnou, podívej se na mě. Adriane. Dýchej. No tak, zlato. Dýchej.“

Adrian vstřebává matčin hlas, její velké ustarané oči, pootevřená ústa s růžovou rtěnkou, tmavé vlasy deroucí se zpod vlněné čepice a poletující kolem hlavy, jak přidává do kroku. Za ní rozezná lesk vody a po straně stěžně lodí. Bere to zkratkou přes doky, není to daleko, bude tu za pár minut. Máma už skoro běží, ale on ze sebe musí dostat ta slova, varovat ji.

„Mmmmmm,“ zkusí to znovu. „S-s-s-s-s!“

„Adriane, miláčku, poslouchej mě.“ Máma se zastaví a přiblíží si telefon k tváři. „To, co zažíváš, to je panika. Mluvili jsme o tom. Jak je děsivá. Je mi moc líto, že se tak cítíš. Zkusíš se třikrát pořádně nadechnout a pak mi říct, co se stalo?“

Adrian stojí jako solný sloup a poslouchá, jestli uslyší klepání, ale to přestalo. Dívá se mámě do očí. Jsou šedé, položené daleko od sebe, stejně jako ty jeho, jenže on je má modré. Třikrát se zhluboka nadechne a cítí, jak se mu splašené srdce uklidňuje.

„Pán,“ zašeptá. „U dveří je pán.“

„Adriane, poslouchej mě,“ spustí máma hlasitěji, teď už zase běží, oranžová světla pouličních lamp za ní poskakují. „Neotvírej dveře. Neotvírej je. V žádném případě neotvírej ty dveře. Jsem doma za pět minut. Počítej se mnou.“

Adrian začne v duchu počítat spolu s mámou, která to říká nahlas a přitom se žene domů za ním: jedna, dva, tři, čtyři, ale právě když se chystá říct pět, vyrazí k ní zprava, kde stezka hraničí s vodou, nějaká silueta, mohutný muž, a máma ze sebe vyrazí výkřik, při kterém tuhne krev v žilách, jako když někdo šlápne na kočku. Obraz na displeji se rozmázne, máma pustí telefon, mihne se v něm kulatý měsíc, bok skladišť, muž – tvář má zakrytou, jsou vidět jen škvíry pro oči – a voda mihotající se světlem hvězd a oken a pouličních lamp. Pak mobil sklouzne po dřevěném chodníku a obraz zčerná.

„Mami!“ ječí Adrian znova a znova, to slovo z něj vychází samo. „Mami!“ Ale máma je pryč.

4

Anastasija

Každý den má nastavený alarm na pět třicet ráno. Tenhle zvyk jí vštípila babička, která zřejmě litovala, že takové kázni nenaučila vlastní dítě. Anastasija rychle zamáčkne tlačítko na budíku, aby neprobudila ostatní. Stěny jsou tenké ajejí ložnička bez oken je vklíněná mezi větší pokoj, kde spí Ksenija aNatalija, amístnost, kde kdysi bývala jídelna ateď tam spí Micki. Vyklouzne zpostele ajde do kuchyně, tam si tiše uvaří silnou černou kávu. Vypije ji uokna asleduje přitom, jak se studené měsíční světlo odráží vkalužích na ulici hluboko dole. Vduchu si probírá dnešní den. Šest castingů před polednem, pět po něm. Couvne od okna aprohlíží si odraz, který na ni hledí. Velké oči, rozcuchané vlasy vyčesané nahoru, vpadlé tváře, krk jako dlouhý křehký stonek.

Když dopije kafe, ještě chvíli se zdrží uokna, dívá se na spící město. Po dvou měsících tady jí pořád všechno připadá divné. Jazyk, domy, lidé, všechno jako by bylo prosáklé krásou, ale nevědělo otom. Všechna tahle krása je vnitřní, jaksi samozřejmá, tak to vždycky bylo avždycky bude. Ijazyk má své kouzlo, předvádí ho vprotahovaných samohláskách aneodolatelné melodičnosti, tolik odlišné od Anastasijiny pevně strukturované ostré mateřštiny. Budovy se také velice liší od odlehlého venkovského prostředí Anastasijina dětství. Každý den ji šimrá hluboko vbřiše, když odchází zbytu vhorním patře, jede rukou po dubovém zábradlí, vyhlazeném staletími doteků, schází pět pater, pak vyjde na via Melzo.

Milán časně ráno jako by zádumčivě umlkl, přes veškerou zaneprázdněnost aruch ashon lidí, aAnastasija si užívá chůzi ze čtvrti Porta Venezia přes čtvrť módy acentrum města do agentury na via Savona. Když prší, jede metrem, ale vtuhle roční dobu se to nestává aAnastasija vchůzi ráda nastavuje tvář sluníčku.

Dneska se obléká pomalu, natáhne si džínsy svysokým pasem, které zvýrazňují její útlou siluetu, aupnuté bílé tričko, variaci toho, co nosí většinu dní.

Předváděj sebe, ne svoje oblečení, klade jí na srdce Graziela.

Pomalu apečlivě si češe vlasy, rozplétá změť, která se jí udělala vnoci, až má hustou hřívu zlatých vlasů hladkou alesklou, pak ji sepne do vysokého ohonu. Byla to jedna zprvních věcí, které jí Graziela řekla hned na začátku.

Tahle tvář ti změní život. Vyčeš si vlasy nahoru, aby byla vidět…

Není ještě ani sedm, když se vynoří zbudovy zpřelomu století se zdobenou fasádou amalými balkonky obtíženými květinami, vníž nahoře leží jejich stísněný byt, kdysi bydlení pro služebnictvo. Usměje se na muže, který vede kávový bar na rohu via Lambro. Stejně jako každé ráno pilně rozestavuje kovové židle astoly na chodníku, dramaticky před ní smekne neviditelný klobouk ařekne: „Buongiorno, la russa più bella…“

Jde rychle, vyhýbá se vozíkům snovinami apsům na ranním venčení, míjí milánské dámy skrývající kalné oči za obřími slunečními brýlemi. Proplétá se mezi dětmi odváděnými do školky mezi ucpanou dopravou, postupuje obvyklou aoblíbenou trasou po Corso Venezia, přes Corso Giacomo Matteoti apo via Monteleone. Nejšťavnatější část Milána, tvrdí Graziela. Pro Anastasiju, která míří přes město do agentury, je to drobná zacházka, ale bere to tudy, kdykoli má čas, aby si připomněla, kde je akam směřuje. Míjí obchody Bulgari, Louis Vuitton, Dolce & Gabbana, Prada, Salvatore Ferragamo apak se zastaví před výlohou Gucci. Je tam figurína pózující sjezdeckým bičíkem, jeho konec se dotýká obličeje figuríny muže na zemi stváří vtisknutou do husté umělé trávy. Je přišpendlený kzemi ostrým jehlovým podpatkem anad hlavou se mu houpe kabelka sbambusovým držadlem. Na stěně vzadu visí veliký plakát se supermodelkou Marianou Toledo, držící vnáručí tutéž kabelku, hýčká ji jako nemluvně. Anastasija zírá na tu divnou scénu, pak se soustředí na vlastní odraz ve skle.

Zkouší si představit vlastní obličej místo Marianina, jak hledí zbillboardů po celém Miláně, ataky vjiných městech, okterých sní: Paříž, Londýn, New York. Anastasija Nikitinová – nejnovější tvář značky Gucci. Před pár měsíci nesplnitelný sen, apřece se včera toho telefonátu dočkala.

„Pietro aLuigi od Gucciho se těší, až tě zítra uvidí,“ oznámila jí Graziela av jejím zastřeném hlase bylo znát nadšené chvění.

Anastasija se zhluboka nadechne apomalu pokračuje po via Monteleone, ale ta luxusní italská ulice se jí teď vduchu mění ve sluncem grošovanou lesní cestu, na níž stála před mnoha měsíci, nedlouho předtím, než se seznámila sGrazielou Marcovou. Od velké skupiny turistů, mužů ažen zcelého světa, kteří stáli abrebentili kakofonií jazyků, prohlíželi si zlaté kupole kláštera akvětinové dary mučedníkům, se oddělila žena. Anastasija si tehdy všimla, že ji někdo pozoruje, jak tak zametala schody jedné zmenších budov, azautomatizované pohyby se změnily vuvědomělé. Obrátila se aocitla se tváří vtvář neznámé ženě. Ta žena na ni hleděla sotevřenou pusou, jako by kdesi uprostřed rozlehlých lesů zničehonic zahlédla nějaké mystické stvoření. Štíhlou rukou solivovou pletí as několika zlatými prsteny na každém prstu sevřela fotoaparát, který jí visel na krku. Ze spánku jí tekl po tváři pramínek potu akapal za hořčicově žlutou blůzu.

Žena něco řekla, ale Anastasija tomu nerozuměla. Cizinka popošla pár kroků směrem kní atrochu se zasmála. Anastasija, rozpačitá azneklidněná tím divným chováním, se ohlédla po babičce. Když ji naposled viděla, pracovala na záhoncích květin usoch, ale teď tam nebyla.

Beautiful, řekla ta žena, atohle slovo Anastasija znala. Very beautiful. Ukázala na fotoaparát na krku, anež se Anastasija nadála, zvedla si ho kočím anacvakala sérii snímků.

Odva dny později jela Anastasija sbabičkou do centra města. Byla jím uchvácená, jako vždy nadšená. Ikdyž žily jen pár kilometrů od městské zástavby, jejich životu dominovala dača ajejí nesourodé anáročné zahrady, lesy astřídání ročních dob apráce při údržbě pozemků kláštera mučedníků. Anastasija coby maličká vJekatěrinburgu dokonce žila. Uchovala si jen pár bolestných vzpomínek na úplné začátky ve zvlášť zbídačené části města, kde dřív bydlela smámou, než jí umřela. Pak jí přišla na pomoc babička, vychovala ji vpustině Krasivaja maga, na své útulné malé dače uprostřed bujných zahrad.

Šly sVěrou od autobusové zastávky na ulici Borise Jelcina khotelu, obrovské prosklené stavbě tyčící se nad levým břehem řeky Iset. Byl červen astříbrná řeka se táhla městem jako svůdný náhrdelník. Vzduch byl horký avlhký, itakhle brzy ráno. Anastasija aVěra vešly do haly hotelu Hyatt Regency Excelsior atam, pod divným modernistickým výtvorem zobřích žárovek uspořádaných do tvaru klasického lustru, stála ta žena, co byla vklášteře. Měla ssebou hubeného mladíka adalší ženu. Cizinka mluvila amuž to překládal do ruštiny, představil se jako Jurij. Vysvětlil, že žena se jmenuje Silvia Nebbiová aje známá módní fotografka. Tu druhou představil jako Grazielu Marcovou zGiovy modelingové agentury vMiláně.

„Jste prostě nádherná. Výjimečná. Jedna zmilionu,“ překládal Jurij, zatímco Silvia mluvila aGraziela vážně přikyvovala. „Musíte jet do Milána.“ Anastasija oMilánu pořádně neslyšela aItálii by na mapě hledala se stejnými obtížemi, jako by měla na nočním nebi rozpoznat devátý měsíc Saturnu. Ze školy odešla ve čtrnácti aod té doby sVěrou pečovala opozemky bývalého dolu Ganina jama.

Onecelý měsíc později odjela do Milána. Ateprve když poprvé vživotě seděla vletadle, začínala chápat, co nechává za sebou. Týdny mezi prvním setkáním se Silvií aGrazielou achvílí, kdy se připoutala na úzké sedadlo asledovala, jak se pod ní ztrácí zastavěná oblast Jekatěrinburgu astřídá ji širý les, jí uběhly jako blesk. Ještě dvakrát zajela do města, jednou nechat se vyfotit dalším fotografem, tentokrát Rusem, který nepromluvil jediné slovo, jen lehce mával rukou, že se má natočit sem nebo tam, apodruhé pro nezbytné dokumenty pro italské vízum apro pas. Anastasija nikdy neopustila jekatěrinskou oblast, město akraj svého narození. Nikdy neměla bankovní účet ani pas ani mobilní telefon. To všechno teď dostala. Položila si je na dřevěnou skříň vložnici apokaždé, když se na ně podívala, ji přepadla hluboká úzkost. Připadalo jí, že předvídatelnou budoucnost, jakou si malovala, někdo vymazal anahradil ji temnou dírou, do níž má naslepo skočit.

Po večerech sedávala venku sVěrou na viklající se verandě nad mořem květin alistoví táhnoucích se před nimi, zalévaných ubývajícím zlatým světlem soumraku azarámovaných stěnou tmavých borovic vzadu. Seděly, jedly pistácie apražená slunečnicová semínka, plácaly po dotěrných komárech zalétajících vmračnech do zahrad od líných potůčků lemujících pozemek zobou stran. Anastasiju přepadaly návaly paniky při pomyšlení, že brzy se tomuhle všemu vzdálí přes půlku světa aVěra tu zůstane, dál bude opečovávat půdu, jako to dělávala odjakživa, aona se ocitne ve velikém městě, kde nikoho nezná, kde neporozumí jedinému slovu, poprvé za svých dvaadvacet let sama. Věra vycítila, že ji popadl strach, apropletla své měkké teplé prsty sjejími. Anastasija pak zavřela oči avdechovala vůni svého dětství ze zahrady srubu Krasivaja maga: rebarbora, rajčata, střevíčníky, šalvěj, ruské dlouhokvěté velikonoční lilie, chryzantémy, zvonky, rudé tulipány…

Anastasija, ztracená vmyšlenkách na domov, proplouvá městem, nevšímá si okolí, jde po paměti, až se zastaví před moderní budovou, která hostí agenturu GMA, vníž se každé ráno hlásí. Dopřeje si další chvilku vzpomínek, představí si Věru. Kdyby ji tak babička teď viděla, jak stojí před jednou zhlavních světových modelingových agentur amá před schůzkou svysoce postaveným castingovým týmem Gucci, po její ošlehané milé tváři by se rozlil široký úsměv, natáhla by se auhladila by jí nepoddajné vlasy na spáncích, jako to dělávala vždycky.

Krasivaja Anuška, řekla by. Krásná Anuška. Anastasija na chvíli zvedne tvář kjasnému rannímu slunci azavře oči. Pak vejde dovnitř.

* * *

Ten muž, Luigi, položí útlou hnědou ruku na Anastasijin bok apřitáhne si ji blíž.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4