Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Simona Ahrnstedtová

Královna noci

Ze švédského originálu Nattens drottning,
vydaného nakladatelstvím
Bokförlaget Forum ve Švédsku v roce 2021,
přeložila Helena Matocha.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8609. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Anna Konečná
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Nattens drottning © Simona Ahrnstedt 2021
Published by Bokförlaget Forum, Stockholm, Sweden
Published by arrangements with Salomonsson Agency AB
Translation © Helena Matocha, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-766-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-765-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-251-6 (print)

1

Rukou, která se téměř netřásla, otevřela Kate dveře banky v centru Stockholmu. Přepychové ústředí mělo mramorové podlahy, vysoké stropy, obrovité palmy ve starožitných květináčích a na zdech olejomalby zakladatelů (samých mužů). Vypadalo to tu jinak než v běžných bankovních budovách. Jako by tady čas plynul líněji než venku.

Kate narovnala záda. Oblečení si vybrala pečlivěji než obvykle, protože dnes chtěla, nebo spíš musela, okouzlovat a přesvědčovat. Proto měla pod zimním kabátem vínovou pouzdrovou sukni a přiléhavý svetřík s véčkovým výstřihem v téže chladné, temně rudé barvě, která se tak skvěle hodila k její bledé pleti a tmavým vlasům. Věděla, že ženy drobnějšího vzrůstu nebývají brány stejně vážně jako vysoké, takže to zcela pragmaticky řešila nošením podpatků. Její vlasy se leskly a decentně voněly, protože hned ráno navštívila kadeřníka. Což byl, vzhledem k tomu, jak katastrofálně se vyvíjel její život, velký výdaj, nicméně zoufalé časy si žádají zoufalé činy. Potřásla hollywoodskými loknami a vydala se hledat svého osobního bankéře Noaha Antonssona. Noah byl mladý, úslužný a skoro vždycky jí dal, o co si řekla, za což byla tentokrát vděčnější než kdy dřív. Kéž by to dnes dobře dopadlo.

„Dobrý den,“ pozdravila vysokou blondýnu, která jí přišla naproti.

„Noah je nemocný,“ oznámila jí žena a nijak přitom neskrývala škodolibost. Hleděla na Katina prsa, lichotivě se vzdouvající ve vínové vlně. „Musíte přijít jindy,“ odtrhla oči a chystala se odejít. Určitě aby zdrtila nějakého žadatele o půjčku nebo spořitele, pomyslela si Kate s odporem.

„To bych nerada,“ pronesla hlasem, v němž se jí podařilo zakrýt paniku.

Zrovna když se chystala něco dodat – i když přesně nevěděla co –, cinkl jí v kabelce telefon. Posměvačná, anebo možná přepracovaná bankéřka toho využila a vytratila se.

Třeba je to Noah, zadoufala Kate a napadlo ji, jakého stébla se žena v takovémhle průšvihu ještě může chytit.

UW: Děvko. Kde jsou prachy?

Bezva. To je dneska den.

Vzhlédla od telefonu, dočasně ochromená. Vždyť ty peníze právě shání. Nebo se o to aspoň snaží.

Mysli, Kate, mysli, přikázala si. Kdyby jen měla víc času. Pak by udělala to, co by v její situaci udělal každý normální člověk. Zavolala by policii. Nebo možná utekla do zahraničí.

Rozhlédla se po psacích stolech, počítačích a lidech v tmavomodrých nebo šedých oblecích. Někteří muži se na ni usmáli, zdvořile, ale zaneprázdněně, a pak se dál probírali štosy dokumentů. Jinak si jí nikdo nevšímal. Přehodila si kabelku přes druhou ruku. Musí to vyřešit. Teď hned.

Vtom zachytila chladný pohled šedých očí. Byl to tamten chlap. Kate nevěděla, jak se jmenuje, ale už ho tady viděla. Že by to byl šéf? Neustále nakrčené čelo, jako by nesl na ramenou burzovní krachy celého světa, pořád skloněný nad něčím, co mu dělalo starosti. Neznala ho, nikdy spolu nemluvili, ale nelíbil se jí. Aniž k tomu měla zvláštní důvod. Až na to, že kdykoli sem přišla – zahlédla ho asi dvakrát či třikrát –, podíval se na ni, jako by se divil, že ji sem pustili. Za běžných okolností by na něj kašlala, jenže tohle nebyly běžné okolnosti. Byla zvyklá posuzovat, jaké má kdo postavení, a tenhle přísný muž určitě rozhodoval o penězích banky. Vybrala si ho za nový cíl.

Upravila si svetřík a snažila se nepodléhat panice. Hroutit se nebyl zrovna její styl, ale kdyby byla křehčí typ, už by se dávno sesypala. Ne, Kate Ekbergová bojuje, připomněla si. Vzdorovitě čelila mužovu podezřívavému pohledu, nutila ho, aby ji viděl.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se nakonec, jako by to z něj páčili heverem.

Doufala, že není poznat, jak se pod supertěsným stahovacím prádlem potí. Když byla mladší, nepotřebovala své tělesné proporce vylepšovat, jenže s léty a gravitací to je, jak to je. Neutečeš jim.

Došla k němu, provokativně pohupujíc boky. Usmívala se, ale ne moc široce. Muži se snadno vyplaší, je potřeba působit mile, bezmocně a neškodně. Měl na sobě usedlý dvouřadý oblek, šedou vestu, sněhobílou košili a tmavomodrou kravatu.

Kate se usmála tak akorát, aby se jí ve tvářích udělaly dolíčky.

„Dobrý den,“ pozdravila a vložila do hlasu trochu zadýchanosti, trochu bezmoci typu Ahoj, velký silný muži, prosím, pomoz chudince, tedy mně. Většinou to zabíralo, ale on se dál tvářil zachmuřeně. Jeho oči byly ocelově šedé jako zamračený listopadový den nebo nějaký tvrdý kov, ze kterého se dělají vysoce odolné věci.

„Přišla jsem za Noahem, ale…“ nechala větu vyznít doztracena a naklonila hlavu na stranu. No tak, reaguj trošku, pomyslela si, zatímco se jí u kořínků vlasů tvořily krůpěje potu.

„Noah je prý nemocný.“ V jeho hlubokém hlase zněla nelibost, jako by nemoc nebyla nijak pádným důvodem nepřijít do práce. Pak se opět odmlčel.

„Mohla bych to vyřídit s vámi? Půjde to rychle.“ Kate se kousla do rtu. Žádné její triky nefungovaly. Spíš ho čím dál víc iritovaly. Je možné, že ji prokoukl? Odmítala se však vzdát. Stála před ním, s dolíčky ve tvářích, lehce zadýchaná, a snažila se ho přinutit, aby se jí věnoval. Jeho čelisti se pohnuly. Byl hladce oholený, očividně nepřehlédl jediný vous, a z krátkého sestřihu mu netrčel ani jeden hnědý vlas.

„No tak pojďte,“ pronesl nakonec s neochotou v každé slabice. Jindy by ji jeho přístup bavil, brala by ho jako výzvu. Ale teď ne. Protože jestli její triky nezaberou, jak se sakra dostane z tohohle průseru? Teď okamžitě? Neměla čas zkoumat, jak tenhle unylý, formální, podezřívavý bankéř funguje a co ho vzrušuje. Neměla čas nasadit svůj arzenál fíglů. Potřebovala peníze hned.

Ukázal do jedné z kanceláří a šel napřed, aniž na ni čekal. Rázoval nezdvořile dlouhými kroky a Kate musela v úzké sukni a lesklých kozačkách s vysokými podpatky velmi nedůstojně klusat, aby mu stačila.

Když se konečně mohla posadit, přehodila nohu přes nohu tak, aby to zašustilo, a měkce naklonila hlavu. Ukazováčkem si přejela podél výstřihu, jakoby bezděčně, ale bylo to určeno publiku. Ocelově šedé oči se na ni téměř nedívaly. Že by už prohrála? Před čtvrthodinou, těsně předtím, než vstoupila do banky, jí přes esemesku dal košem muž, se kterým si měla večer někam vyrazit. Byl to elegantní, nakrátko ostříhaný finančník, s nímž nějakou dobu flirtovala, a byl by pro ni ideálním doprovodem. Potřebovala navázat kontakt s lidmi, které zpravidla ženy bez doprovodu výrazně znervózňují, a tak s sebou raději chtěla mít chlapa jako zástěrku. Aby vypadala neškodně a „normálně“, a ne jako tvrdá byznysmenka. Jenže ji vypekl. A teď tohle.

Usmívala se tak sladce, jak jen dokázala, ačkoli by si nejradši samou frustrací dupla. Nevyrostla se stříbrnou lžičkou v puse. Všechno, co měla, vybudovala vlastníma rukama. Stále jí dělalo problémy překonat pocit, že je jenom holka z předměstí, ale před tímhle pitomým bankéřem si připadala právě tak. Nic horšího neznala.

Na psacím stole, stojícím mezi nimi, měl každý předmět své místo. Police vzadu na stěně neobsahovala žádné dekorace, jen sešikované řady knih a šanonů. Žádné fotky. Ten chlápek se jí ani jednou nepodíval do výstřihu. Není gay? Spíš ne. Aniž se chtěla chlubit, většinou se líbila i homosexuálům. Ale tenhle týpek? Nic.

Jacob Grim, přečetla si na zbytečně velké mosazné jmenovce na stole. To příjmení jí bylo matně povědomé. Jako jméno nějakého mrtvého krále, které se učila ve škole a zapomněla hned po písemce, z níž stejně dostala pětku. Nikdy nebyla zrovna třídní premiantka. Měla až nad hlavu starostí s přežíváním ze dne na den, dalo by se říct. Z většiny předmětů neklasifikovaná, mraky zameškaných hodin.

Kate si položila do klína svou oblíbenou chanelku, napřímila se na židli a nenápadně si prohlížela svůj protějšek. Přísný, upjatý a korektní byly slabé výrazy. Tenhle Jacob Grim by se vlastně perfektně hodil na tu dnešní večerní akci, napadlo ji. Konečně si totiž vzpomněla, kdo to je. Boháč. Elita. Privilegovaný a určitě nesmírně respektovaný těmi, na nichž byla závislá: muži s penězi, mocí a kontakty. Ve střídmém oděvu a s dokonale zastřiženými vlasy byl ztělesněním „bohatého bílého muže“ a Kate by se vsadila, že zná naprosto všechny finančníky a má ty správné konexe a přístup do světa, v němž je mužství tou nejvýznamnější hodnotou. Co by si tenhle přísný Jacob Grim pomyslel, kdyby navštívil její noční klub? Kdyby přišel na některý z divočejších večerů? Kdy jsou barmani od pasu nahoru nazí a barmanky v latexu. Nebo kdyby tam vpadl ve čtyři ráno, kdy je hlasitost ohlušující, alkohol teče proudem a hosté tančí na barovém pultu. Kate se nad tou představou pousmála. Takové noci milovala. Zato on nejspíš nesnáší všechno, co hlučí a žije.

Zpražil ji dalším chladným pohledem, už ani nevěděla kolikátým. Její dolíčky a mžikající řasy na něj zjevně neúčinkovaly. Panebože, jak jen toužila ho šokovat. Vyvést ho z míry. Dětinské, ale pravdivé.

„Jmenuju se Kate Ekbergová,“ začala.

„Hm.“

„A potřebuju půjčit peníze.“

Upravil polohu zápisníku na stole. „Jak nečekané,“ pronesl suše.

Aha. Takže nejspíš věděl, koho má před sebou. Věděl, že jí Noah schválil už několik půjček s fantastickým úrokem. Zastesklo se jí po něm.

Pořád nakláněla hlavu na stranu, už ji z toho bolelo za krkem, těšila se, až ji zase narovná. No tak dělej, Jacobe Grime, ty blbečku škrobenej.

„Kolik byste si představovala?“ zeptal se neochotně.

Dívala se na něj, přičemž měla co dělat, aby se usmívala a vypadala roztomile, protože ve skutečnosti taková nebyla, v samém nitru ne. Nezasluhoval si její úsměv a nový účes a pohupující se boky. Ze všeho nejradši by ho ostrou špičkou kozačky kopla do holeně, sbalila si věci a odešla. Jenže musela uvažovat v širších souvislostech. Šlo jí o přežití. Jestli Kate Ekbergová něco věděla, pak to, že k přežití je často potřeba obětovat vlastní důstojnost. Nějak musí od tohohle chlapa dostat, co potřebuje.

Nadechla se a pronesla zvučným hlasem, jako by ho vyzývala, ať ho ani nenapadne jí odporovat: „Potřebuju čtvrt milionu korun.“

A ty mi je musíš dát, pomyslela si.

Musíš.

2

Jacob Grim se nutil neuhýbat pohledem, když se Kate Ekbergová dívala jeho směrem. Seděl vzpřímený, ramena vypnutá a chladně na ni hleděl v naději, že jí to docvakne a odejde z banky i z jeho úhledně uspořádaného světa. Jenže tu s ním seděla. Kate Ekbergová. Dvacet sedm let, jak věděl, narozená těsně před Vánoci, takže už brzy dvacet osm. Zvláštní, jak některá fakta člověku uvíznou v mozku. Kate byla podnikatelka, ale také celebrita, jedna z těch bohémštějších. Někteří slavní lidé, kteří do banky chodili, téměř nebyli k poznání, ve skutečném světě jim chyběl veškerý lesk. Zato Kate s tmavými lesklými vlasy, pestrobarevnými šaty a světlou pletí zářila jako ohňostroj. Navíc ztělesňovala všechno, co bylo Jacobovi nepříjemné: extravagantní životní styl, večírky, bezuzdnost a nedůvěryhodnost. O tom posledním nic nevěděl, přísně vzato. Ale připadala mu nedůvěryhodná jako rychlopůjčka. Možná jí však křivdil. Možná, že žena ve vínovém, která tu seděla naproti němu a přetékala sex-appealem, byla z nich dvou normálnější. Nejspíš ano, pokud k sobě měl být upřímný. Už dlouho si nepřipadal normální. A ještě déle nebyl normální. Už je to dávno, co byl naposledy něčím jiným než tím, co se z něj stalo: prázdnou skořápkou.

Kate se dívala přímo na něj, beze strachu a neústupně. Měla ústa, kterým se snadno zvedaly koutky, takže se zdálo, že se pořád usmívá. Anebo byla pořád veselá. Jsou takoví lidé. Celým životem se prošvitoří a jsou zvyklí dostat všechno, co chtějí. Tahle situace ho nějak nutila sedět tak vzpřímeně, jak jen to šlo. A obecně se chovat, jako by byl mnohem starší než třicet devět roků. Nejsi starej, Jacobe, říkala mu sestra, když ho přemlouvala, aby si koupil něco nového na sebe, běž mezi lidi, začni žít. Mýlila se. Cítil se na sto let.

Kate seděla na jeho židli pro návštěvy, potažené tlustou lesklou kůží, která při každém jejím pohybu vrzala. Úzká sukně se jí vyhrnula nad kolena. Má pod ní tenké punčochy, všiml si Jacob, než rychle zvedl oči a střetl se s jejím pobaveným pohledem.

Elektrizující, exotická, smyslná Kate Ekbergová se tvářila tak, tak… Jacob nenacházel slova. Přezíravě? Pohrdavě? Anebo soucitně? Tak jako jeho příbuzní, ačkoli to všichni popírali.

„Čtvrt milionu,“ slyšel ji říct.

Málem si odfrkl. Tak proto sem přišla, místo aby zažádala on-line. To je pořádná suma. Usmívala se a usmívala a usmívala. Slečna Ekbergová byla jistě zvyklá, že jakmile nakloní hlavu na stranu, muži jí dají všechno, co chce. Dobře věděl, že Noah jí povoloval půjčku za půjčkou se směšně nízkými úroky. Jako by banka, kterou Jacob vedl, založená před sto padesáti lety tvrdě pracujícími obchodníky a od té doby přispívající k řádu a stabilitě, byla jejím bankomatem, kdykoli ji napadne.

Pohnula se, sukně jí vyjela ještě výš a odhalila hebká stehna. Dělá to schválně? Nejspíš.

Zavrtávala se do něj velkýma škemrajícíma očima. Kousala se do spodního rtu, jako by chtěla, aby se jí netřásl. Jacob se styděl, že to na něj tak zabírá, na podobné očividné hry nebyl zvyklý. Tušil, že působí jako pitomec.

„Já tu půjčku opravdu potřebuju,“ hlesla zastřeným hlasem. „Nejlíp dneska. Šlo by to? Prosím?“

Proč by naše solidní banka dávala téhle ženské další půjčku? pomyslel si, ale zároveň si s hrůzou uvědomil, že už je nahlodaný.

„Co budete s tolika penězi dělat?“ zeptal se hlasem napjatým všemi emocemi, které v sobě dusil.

Pomalu zamrkala, vypadala tak bezradně a mladě. Olízla si rty a pohlédla přímo na něj. Jako nesmělá laňka. Ale na téhle svůdnici nebylo nic nesmělého.

„Představovala bych si půjčku bez ručení. Určitě mi nabídnete lepší úrok, když mám u vás všechny peníze, že jo? Že je to lepší řešení, než kdybych, já nevím, šla žádat o půjčku někam jinam?“

„Na co to chcete?“ zopakoval.

Teď se na něj dívala prosebně. Mikroskopická pauza. „Potřebuju rekonstruovat byt. Koupelnu. A kuchyň. Je to akutní. Vůbec nevím, co si počnu, jestli mi nepomůžete,“ chrlila jedním dechem a tvářila se na ohromné kožené židli úplně bezmocně. Měla v sobě něco, proti čemu bylo těžké se bránit.

Jacob se dotkl propisek na stole, plný protichůdných pocitů. Na jednu stranu to byla oslňující byznysmenka, jistě zvyklá dostat všechno, oč požádá. Ale na druhou stranu… Působila téměř zranitelně. Jako by se snažila hrát silnou, ale přitom se uvnitř hroutila. V tomhle pocitu se Jacob zcela nepochopitelně poznal, což s ním zamávalo. Uměl cynicky odolat čemukoli, jen ne zranitelnosti. Zobrazil si její účet. Příjmy vypadaly stabilně. A na všechny jeho kontrolní otázky odpověděla rychle a bez váhání.

„Uvidím, co se dá dělat,“ slyšel svůj vlastní hlas. Jako by vládu nad jeho ústy a mozkem převzal někdo jiný, někdo, kdo chce pomoct křehké ženě v nesnázích. Ponořil se hlouběji do klientských informací o její firmě. Aby získal čas. Ve skutečnosti měl totiž oprávnění schválit půjčku okamžitě. Její finanční situace byla v pořádku, to viděl hned. Řádky plné hezkých černých čísel. A rekonstrukce je zcela právoplatný důvod.

„Opravdu?“ vydechla a podívala se na něj, jako by právě ze světa vymýtil rakovinu. Její obdiv byl životu nebezpečný. Dokázal v něm vzbudit dojem, že je úžasný, ačkoli dobře věděl, že je všechno, jen to ne. „Mohla bych to dostat hned?“

„Na rekonstrukci?“

Pohlédla mu přímo do očí. Tentokrát bez pauzy. „Můj řemeslník to tak chce.“

„Budete mít peníze na účtu, jakmile podepíšete tohle a tohle,“ pronesl upjatě a položil před ni papír ještě teplý z tiskárny.

Štíhlými prsty uchopila pero a podepsala se, rychle a rozmáchle. Měla zrádně hezký rukopis. Jacob si ji prohlížel. Objektivně byla velmi krásná. Jenže vzhled nic neznamená. Krásný zevnějšek může skrývat tajemství, z nichž se člověk nikdy nevzpamatuje. Zevnějšek je bezvýznamný. Na okamžik zavadil pohledem o její výstřih.

Cukly jí koutky, veškerá zranitelnost byla pryč, už zase vypadala jako femme fatale z noirového filmu. Jako by měla tisíc různých podob.

„Co je?“ zeptal se podrážděný tím, že ho přistihla, jak jí zírá na prsa.

Znovu se usmála, vyndala z kabelky růžový váleček, rozšroubovala ho a štětečkem si přejela rty. „Jenom by mě zajímalo…“ Nadzvedla měkké kulaté rameno a zase ho svěsila.

„Co?“ Tyhle hry Jacob nenáviděl. Svoje peníze dostala. Takže už by to stačilo.

Schovala tu věc na rty. „Jestli někdy děláte něco nečekaného, co vybočuje z pravidel.“

Jacob měl chuť obrátit oči v sloup. Je něco protivnějšího než lidi, co si myslí, že smyslem života je odvázat se a užívat dne? Copak jí právě neschválil půjčku? Přinutil se povolit sevřenou pěst, v níž až příliš silně mačkal pozlacené plnicí pero. Odložil ho. Posunul ho po stole na správné místo. Nebyl posedlý pořádkem, ale měl rád, když věci jsou tam, kde mají být. Když je jeho okolí a prostředí organizované.

„Já volím život v rámci pravidel a je mi tak dobře.“ Já tady nikým nemanipuluju, abych získal peníze a jiné výhody, chtělo se mu dodat.

„Aha.“ Kate se na něj pátravě zadívala.

„Co?“ zeptal se znovu. Ten její pohled, úplně ho provrtával.

Usmála se. Zase. Tahle ženská se usmívala v jednom kuse. A pokaždé se jí při tom ve tvářích udělaly dolíčky. Dva, a hluboké.

„Chtěla bych se vás na něco zeptat.“

Jacobovi se podezřívavě rozbušilo srdce. Jestli bude chtít další peníze, tak vstane a osobně ji vyvede z banky.

„Co?“ zeptal se potřetí. Před Kate Ekbergovou se vyjadřoval jako idiot.

„Ale nic, zapomeňte na to,“ kousla se do spodního rtu.

„Věřte mi, zapomenu velmi rád,“ ujistil ji. Nebyla to tak docela pravda. Proti své vůli byl zvědavý, chybělo mu maličko, aby se chytil na očividnou návnadu.

Dívala se na něj, on se díval na ni. Vzduch houstl, jako by se nabíjel. Jako takové ty elektrody, které se používají při zástavě srdce.

Nakonec promluvila: „Jenom jsem přemýšlela, jak vás přemluvit, abyste se mnou dneska večer šel na jednu akci.“ Mělce a velmi žensky se zasmála. „Promiňte. Jsem tím vším trochu rozrušená.“ Máchnutím ruky obsáhla kancelář, dokumenty, Jacoba. Jako by byla malá, dočista ohromená žena. Jacob jí to nebaštil. Viděl v jejích očích ocel, ačkoli ji dobře skrývala.

„Akci?“ zopakoval.

„Potřebovala bych s sebou člověka jako vy.“

„Jako já?“

„Však víte, seriózního muže.“

Jacob seděl zcela nehybně. Slyšel správně? Dělá si z něj legraci? Na tvářích jí vyskákaly růžové flíčky. „Zapomeňte na to. Pardon,“ řekla.

„Možná vás překvapím,“ slyšel se Jacob promluvit, ačkoli si nevzpomínal, kdy naposledy někoho překvapil. Neříkal by nic, kdyby před ním neseděla v tak upřímných rozpacích, jako by si před ním připadala hloupá. Nechtěl ji uvádět do rozpaků.

„A jak?“

Co by si tahle usměvavá žena s dolíčky pomyslela, kdyby věděla, jak dlouho už nebyl na rande? Litovala by ho? Vysmála by se mu? Zděsila by se? Nejspíš všechno dohromady. Za rok mi bude čtyřicet, pomyslel si Jacob. Život mu den za dnem utíkal a on s tím nemohl nic dělat. Jenom pracovat a spát. Vysedávat v kanceláři a schvalovat půjčky vínově rudé ženě.

„Jacobe?“ Kate se štíhlým prstem dotkla mosazné jmenovky. Měla dlouhé nalakované nehty. Špičaté, červené a plné ženskosti. Takové na ní bylo všechno. Ženské. Lákavé. Nebezpečné. Zcela mimo jeho komfortní zónu. Měl chuť tu jmenovku odtáhnout, požádat ji, ať na ni přestane sahat. Ať jde pryč.

„Říkal jste, že mě překvapíte,“ připomněla mu.

„Říkal jsem možná.“ Aspoň že hlas měl pevný.

„Hmm.“ Zvedla cedulku a důkladně si jméno prohlížela. Jacob se musel ovládat, aby jí nenařídil postavit ji zpátky.

„Jacobe Grime,“ pronesla pomalu.

„Ano?“

„Půjdete se mnou dnes večer? Na akci. Jako můj doprovod.“

Otázka visela mezi nimi. Kate neuhýbala očima. Jacob také ne. Ten návrh mu přišel poněkud nevhodný. Byla klientkou jeho banky. Ale zároveň se v něm něco probudilo, něco, co souviselo s osamělými večery a blížící se čtyřicátnickou krizí.

Kate povytáhla obočí. Měla tmavomodré oči, teď to Jacob viděl, ale z některých úhlů se zdály téměř fialové. Takové ještě nikdy nespatřil. Možná to byl přelud. Ona byla jeden velký frontální útok na smysly.

Odkašlal si, těžko říct pokolikáté během téhle surrealistické schůzky. Teď to uzavře a vrátí se ke svému obyčejnému, normálnímu životu. A nudnému, pošeptalo mu něco do ucha. Do existence, která až příliš často nesestává vůbec z ničeho.

Kate ho obdařila dalším vyzývavým úsměvem a on se připravil říct děkuji, nechci. Ale nešlo to. No tak, jdi do toho, radil mu vnitřní šepot. Takovou šanci už nedostaneš.

„Na akci říkáte? Proč ne?“ pronesl hlasem, který sotva poznával, ale podle všeho mu patřil. Seriózním hlasem, patrně.

Kate pomalu zamrkala. Byla překvapená. Což však nebylo nic proti tomu, jak se cítil on. Ze všeho nejraději by vstal a řekl: Rozmyslel jsem si to, prosím vás, běžte pryč.

„Myslíte to vážně? Vy se mnou chcete jít?“ Nedalo se poznat, jestli má radost, anebo je v šoku. Od obojího trošku, tipoval Jacob. On sám byl jenom v šoku. Co to udělal?

„Já vždycky mluvím vážně,“ pronesl pomalu.

Takže půjde na rande. S Kate Ekbergovou. Zaskočil ji, vyvedl ji z míry. Neměl by si ten pocit užívat, ale užíval. Něco mu totiž říkalo, že se mu právě poprvé a naposledy podařilo rozhodit královnu nočních klubů Kate Ekbergovou. Díval se, jak její houpavé boky a vysoké podpatky odplouvají z jeho kanceláře. Příliš pozdě si uvědomil, že se zapomněl zeptat, kam půjdou.

3

„Jsou tu ti technici na světla,“ oznámila Nanna Amundsenová, umělecká manažerka a zástupkyně ředitelky nočního klubu Kate’s. Sedla si vedle Kate na modrý samet. Kate seděla uprostřed klubu a prokousávala se hromadou papírů, s nimiž byla neustále ve skluzu. Nanna vytáhla telefon. Ze všech lidí trávila s Kate zdaleka nejvíc času, byla skálou, kterou měla Kate ráda po svém boku. Noční klub právě investoval do zbrusu nového osvětlení. Málokdo si uvědomuje, jak jsou světla a ozvučení pro navození správné party atmosféry důležité. Loni koupili novou zvukovou aparaturu. Letos lasery a světelné efekty za čtvrt milionu. Za peníze, které Kate už mezitím neměla. Panebože, musí nějak sehnat prachy. Rychle. Kdyby přestala platit faktury, bude v branži vyřízená, zkrachuje, všichni přijdou o práci a… a… Přestaň. Dost.

„Snad to půjde rychle,“ zadoufala, aniž prozradila svůj vnitřní chaos.

Nanna na ni vrhla dlouhý pohled. „No jasně, přesně tím jsou technici známí. Efektivitou.“ Z hlasu jí ukapával typický nannovský sarkasmus.

Kate povytáhla koutek úst. „Nebuď technikofobní.“ Pak se zamyslela. „Ale nedávej jim pivo, minule se nám vrhli na zásoby IPA a ožrali se.“

„Opilý elektrikáře teda opravdu nechceš,“ souhlasila Nanna.

Mimochodem, kontrakt na pivo jim měl už brzy vypršet. Jistý malý, ale hipsterský švédský pivovar sponzoroval klub Kate’s už tři roky. Dohoda spočívala v tom, že klub dostane pití, prodá ho a firma zboží vyfakturuje až zpětně na konci roku neboli teď. Jenže Kate, z jistých důvodů, v panice vyluxovala firemní účet a teď musela dýchat na čtyři doby, aby nezačala hyperventilovat. Třeba by pivaře umluvila, aby jí s platbou počkali? V tom případě by se ale musela modlit, aby se nerozkřiklo, že má Kate Ekbergová finanční problémy. Jinak: krach, panika a tak dále.

„Slibuju: žádný alkoholický nápoje lidem, co nám budou instalovat laserovou show,“ prohlásila Nanna a šla dohlížet na práci. Byla vysoká jako modelka a šlachovitá jako atletka, měla vytrénované paže, nohy a břicho. Byla nejlepší uměleckou manažerkou ve Švédsku, možná ve Skandinávii, a v telefonu měla nejméně tolik cenných kontaktů jako Kate. Dobrá síť kontaktů je v téhle branži to hlavní a Kate, která pocházela z předměstí a zpočátku nikoho neznala, cílevědomě pracovala na tom, aby si vybudovala tu nejlepší. Dnes mohla bez uzardění říct, že zná každého, kdo v šoubyznysu něco znamená.

Vrátila se k porovnávání faktur a dodacích listů, což bylo to nejméně oslnivé, co k práci ředitelky a majitelky nočního podniku patřilo. Dnes měl klub zavřeno, ale na pozadí hrála tichá hudba a místnost osvětlovaly křišťálové lustry. Kate hladila samet a usmívala se. Jako vždycky, když ji přemohla láska k tomu, co stvořila. Klub měl otevřeno ve čtvrtek, v pátek a v sobotu. Občas i v neděli, pokud ve městě pobýval nějaký umělec nebo s Nannou měly náladu na speciální večer. Otevíraly v deset nebo v jedenáct, zavíraly různě podle toho, jak probíhala noc. Pokud se peníze hrnuly, mívaly otevřeno klidně až do pěti ráno, ale v posledních hodinách už se to zvrhávalo, takže bylo vždycky potřeba zvážit pro a proti. Jinak byl klub prázdný, jako dnes, anebo pronajatý na soukromé večírky, eventy a občas na nějaké natáčení.

Noční klub zabíral tři podlaží přímo na Biblioteksgatan. V přízemí se nacházela nejprve šatna, pak velká taneční plocha se třemi bary, kuchyňka pro personál a úplně vzadu restaurační kuchyně. Servírovaly jednoduchá jídla, soustředily se spíš na tanec a hudbu. V prvním patře byl balkon, odkud Kate moc ráda shlížela na taneční parket. Byl tu i malý, tak trochu tajný klub uvnitř klubu: Bar Noir, exkluzivní sekce, které se neformálně říkalo Vipkárna. Sem se seznam hostů sestavoval velice přísně. Vybírali se jen ti nejbohatší, nejslavnější a nejžádanější. Tohle nebyla zrovna Katina nejoblíbenější část nočního života. Věděla, jaké to je někam nepatřit, být vyloučená. Takže možná občas nebyla dostatečně striktní a sem tam pustila dovnitř mladou holku z předměstí, anebo prostě zapomněla být drsná a chladná. Stockholm není vždycky přívětivé město a Kate se nad něj chtěla povznést, nepřispívat k jeho krutosti a stísněnosti. Druhé patro tvořily prostory pro zaměstnance, sklady a Katina malá, neuspořádaná kancelář. Nejraději si však brala práci sem do velkého sálu. Poslouchala hudbu linoucí se z reproduktorů, povídala si s přítomnými zaměstnanci, prohlížela si naleštěné barové pulty a třpytivé láhve, fantazírovala o večerech, které plánovala, a vzpomínala na obzvlášť vydařené noci. Například jak jednou přišla do Baru Noir korunní princezna s manželem a několika vybranými přáteli. Nebo jak si jeden z nejslavnějších dýdžejů světa spontánně stoupl k mixážnímu pultu, zůstal tam dvě hodiny a taneční plocha explodovala ve zpocené extázi. Ráda se dívala na fyzické důkazy toho, co dokázala. Třeba na logo se jménem a královskou korunkou, které bylo všude – na ubrouscích, na drahém tmavomodrém koberci ve vchodu, objednaném na míru, a na všech jídelních a nápojových lístcích.

Když byla Kate ještě dočista chudá, kreslila ho několik měsíců a za jeho registraci zaplatila částku, která pro jedenadvacetiletou holku bez sociálního a ekonomického kapitálu představovala majlant. Teď logo reprezentovalo její úspěch. Ve tvrdém světě dokázala nemožné. Jako obyčejná dívka založila exkluzivní a sofistikovaný noční klub, kam dnes chodili všichni, kdo chtěli něco znamenat. Klub, kde se bavili umělci, šlechtici a miliardáři z celého světa. Noci tu byly intenzivní, občas okázalé, občas hraničící se šílenstvím, ale vždycky zábavné. Kate tu zůstávala, dokud neodešel poslední host, a málokdy chodila spát dřív než ráno. Pohybovala se jako pavouk ve své síti, pusinkovala se, objímala a lichotila. Konverzovala s nejvýznamnějšími hosty, udržovala stálý kontakt s dýdžejem, řídila průběh večera tak, aby měl klub správné vibrace a dostával se do varu. Hlídala mladé dívky, aby se jim nestalo nic zlého, naslouchala tajemstvím, jež jí svěřovali opilí hosté, a nepřetržitě posílala zprávy, s někým se domlouvala nebo někomu jinému psala, že musí přijít, protože dneska je to úplná magie. Přesně tohle všechno se jí tolik líbilo: nabízet únik od reality a zábavu na dunícím parketu, představovat správné lidi jiným správným lidem, vítat hráče NHL, megainfluencery a vítěze Eurovize. Přes den se pak věnovala plánováním termínů pro konkrétní umělce, reprezentaci klubu a schůzkám. Občas to byl cynický život, v němž proudem tekly peníze, alkohol a drogy, ale neexistovalo nic, pro co by víc hořela. Už ode dne, kdy navštívila svou první školní diskotéku – zajímavý večer, který uspořádali deváťáci –, vášnivě milovala to kouzlo, které vzniká, když hudba, tanec a tma spojí lidi a ti chvíli myslí jen na to, co je tady a teď. Tam na tanečním parketu ve školní jídelně zapomněla na všechno kromě dunícího rytmu z repráků, hypnotický pulz v těle a totální štěstí, s nímž se mu poddala každá její buňka.

Vrátila se Nanna a nesla sklenici kouřící horké vody se silným plátkem citronu. Do Katina života vstoupila před čtyřmi lety a byla hlavní příčinou toho, že klub měl v hlavním městě čím dál zvučnější jméno. Postavila sklenici před Kate.

„Díky. Jak to jde?“ Kate si zahřála ruce o sklenici a pila malými doušky. O víkendových nocích vládlo v klubu pulzující horko. Lidé tančili a bavili se, jako by neměl přijít zítřek. Zato ve dne bylo cítit, jak tady táhne. Kate zamávala uklízečům, kteří drhli podlahu, a Emilovi, potetovanému šéfbarmanovi, jenž právě dělal inventuru před víkendem. Všechny své zaměstnance dobře znala a většina z nich u ní pracovala už několik let. To byl jeden z hlavních klíčů k úspěchu: mít ty nejlepší lidi a zacházet s nimi dobře, aby chtěli zůstat.

Nanna si pomalu vsunula ruce do zadních kapes černých džínů.

„Dobře. Pokud nic nevybuchne, máme novou světelnou show.“

„Tak držíme palce nevýbuchům. Co tam máme dál?“

Nanna vzala telefon, zastrčila si černou hedvábnou košili do kalhot a pustily se do obvyklé diskuse o tom, kdo je zamluvený, koho musí kontaktovat a které dýdžeje sem dotáhnout.

Asi za hodinu se u nich zastavila Parvin Galliová, manažerka PR a sociálních médií. Přinesla si kafe a sesula se na pohovku. Zívla na celé kolo.

„Unavená?“ zeptala se Nanna.

„Byla jsem do šesti ráno v jednom černým klubu u Globenu.“

„Spíš taky někdy?“ zeptala se Kate. Parvin byla jen o čtyři roky mladší než ona, ale měla výdrž jako teenager na Red Bullu. Kate se aspoň občas potřebovala vyspat, ale Parvin s oblibou propařila celé noci.

„Spánek je pro slabochy,“ prohlásila Parvin a přejela si rukou po vyholené hlavě. Měla husté obočí, kroužek v nose a nejkrásnější ústa, jaká kdy Kate viděla. Její íránská matka vyučovala genderová studia, italský otec vedl restauraci a sourozenci byli do jednoho geniální. Sama Parvin dřív studovala astrofyziku, obor, o jehož existenci Kate jen matně tušila, ale pak školy nechala a zaměřila se na práci se sociálními médii. Teď byla pro Kate’s stejně nepostradatelná jako Nanna. Společně tvořily trio, kterému patřil klíč od města.

„Viděla jsi ten článek v novinách?“ Parvin do sebe hodila kafe a zabořila nos do telefonu. Palce jí nepřetržitě datlovaly.

Kate spokojeně přikývla. Viděla ho. O víkendu je poctil návštěvou jistý opravdu slavný Švéd z Hollywoodu, který přijel domů natáčet vánoční komedii. Zdržel se několik hodin. Některé celebrity se nechtějí nechat fotit a klub Kate’s vždycky respektoval jejich soukromí. Členové královské rodiny, politici a umělci věděli, že se mohou spolehnout na diskrétnost. Ale zrovna tenhle hollywoodský Švéd se dal fotografovat rád, věděl, co to pro Kate znamená, a Parvin se pak postarala, aby snímky „unikly“ do tisku, kde zabraly celou dvojstránku. Reklama zdarma.

„Dobrá práce,“ pochválila ji Kate.

„Je tady něco k jídlu?“ zajímala se Parvin, aniž zvedla oči od mobilu. Nutně potřebovala doplnit energii.

Kate ukázala na sáček veganských skořicových rolek, který své geniální PR manažerce koupila, a pak si povídaly o tom, které celebrity, umělce, divy a filmové hvězdy by rády pozvaly a kterým by se raději vyhnuly. Cílem byl jako vždycky dokonalý mix. Kate milovala kreativní lidi ze světa módy, filmu, architektury a fotografie, Nanna zařídila, aby se dostavili ti slavní a bohatí z nich, a Parvin posílala fotky do novin a psala k nim hashtagy na sociální sítě. Všechny tři byly zajedno v tom, že chtějí pečlivě vyvážený mix věkových kategorií, a Kate’s byl jediný noční klub ve Švédsku, který zvládal být cool, mít pestrou cílovou skupinu a ještě vykazovat zisk. Až na to, že teď jsem švorc, pomyslela si Kate. Právě jí vyskočil mail od účetního, věděla, že jde o fakturu za osvětlení, která přijde brzy a bude mít krátkou splatnost. Klid, hlavně klid. Dýchej.

Parvin si vzala poslední rolku, Nanna vyndala pilníček a lahvičku korálově červeného laku na nehty, Kate dopíjela vodu s citronem a hovor se točil kolem všeho možného.

Kate měla na telefonu vypnutý zvuk, takže začal na stole vibrovat. Máma, svítilo na displeji. Sakra, co chce? Je opilá?

„Mně taky volala,“ utrousila Nanna, když pohlédla na displej, který se Kate snažila ignorovat.

„Mluvila jsi s ní?“ zeptala se Kate. Nechtěla kolegyni zatahovat do svých problémů.

Nanna bezstarostně přikývla. „Jojo.“

Proč, proboha? Kate s mámou nikdy dobrovolně nemluvila. „A co říkala?“

Nanna se opatrně podrbala na tváři krátkým, čerstvě nalakovaným nehtem. Byla adoptovaná, pocházela z Etiopie a měla lícní kosti, o které se člověk mohl říznout, a nejdelší přirozené řasy na světě. Když si pročísla vlasy a načechrala svoje afro, cinkala jí na zápěstí spousta stříbrných náramků. Letos jí bylo čtyřicet – oslavily to v klubu naprosto šílenou megaparty –, ale vypadala sotva na třicet. Byla doopravdy cool, v New Yorku, Berlíně či Madridu neexistoval klub, který by nenavštívila, a jestli něco Kate vážně nechtěla, pak aby Nanna věděla příliš mnoho o její nuzné a ostudné minulosti.

„Jen tak jsme kecaly,“ prohodila Nanna a prohlédla si svůj obličej v telefonu jako v zrcadle. „Ptala se, jak se máš. Jak už to mámy dělají.“ Pokud Kate věděla, měla Nanna, na rozdíl od některých, úplně normální matku.

„Ty to nezvedneš?“ ukázala Nanna významně bradou na zvonící telefon. Kate ho neochotně vzala do ruky.

„Ahoj, mami,“ řekla a dělala, že nevidí, jak spolu Nanna a Parvin tiše komunikují. Ani jedna z nich nevěděla, odkud Kate pochází, čím si prošla, co udělala. V Parvinině rodině se vzájemně milovali a podporovali. Nanna měla mámu, tátu, dva bratry a mohla se opřít o bezpečí fungující rodiny. Neprožily nic z toho, co měla za sebou Kate.

„Už jsem si dělala starosti, jak se máš?“

„Mám se fajn,“ ujistila ji Kate. Máma sice zněla střízlivě, což bylo samozřejmě dobře, ale tím spíš neměla důvod volat, aspoň podle Kate. „Pracuju,“ dodala jedovatě a hned se za to zastyděla. Jako by okamžitě, jakmile uslyšela mámin hlas, zase upadla do starých vzorců.

„Jenom se ujišťuju, jestli jsi nezapomněla, že máš ke mně přijít na návštěvu.“

Do prdele. To jí samozřejmě kvůli všemu tomu blázinci úplně vypadlo. „Jasně. Napíšu ti, až budu na cestě, jo?“

Kate zavěsila a vyhnula se Nanninu a Parvininu pohledu. Připadala si obtěžkaná mnoha špinavými tajemstvími. Je podvodnice. Nikdo neví, co dnes udělala a do jaké patálie se hloupě a jenom vlastní vinou dostala. Nanna a Parvin jí věří, respektují ji a nejspíš ji mají rády. Co by jí řekly, kdyby to věděly? Jak by se na ni dívaly? Právě pomyšlení, že jejich respekt a vřelost by se proměnily v pohrdání, nebo dokonce v soucit, bylo ze všeho nejhorší. Jeden by řekl, že když vyrůstala v takové špíně, v takové hanbě, měla by na to být zvyklá. Jenže takhle to nefunguje. Čím lépe se jí dařilo, tím víc bylo v sázce a tím horší byl pocit studu.

Vzpomněla si, jak Jacob Grim povytáhl obočí, když ho požádala o půjčku. Kate vydechla, pomalu a důrazně. Cítila, že se smyčka utahuje. Jak mohla být tak blbá a dopustit to? Rozhodla se, že si udělá seznam možných opatření. Policie, to je jasné. Nebo právník? Požádat o pomoc zločinecké kruhy? Něco jiného? Ale co?

Pozorovala Nannu a Parvin, které se teď o něčem hlasitě hádaly. Určitě o nějakém novém influencerovi, na kterého měly odlišný názor. Na všechny trable budu myslet potom, rozhodla se. To byla dobrá strategie. Co se nedá vyřešit, to odloží na později, jinak se utopí ve starostech. Občas se to přežene samo od sebe, tak jaký má smysl znepokojovat se předem? Přestože všechno na ni křičelo, že tahle starost bez boje nezmizí.

„S kým jdeš?“ zeptala se Nanna po chvíli.

„Kam?“ nechápala Kate.

„Na ten raut večer. Ten finančník ti to odřekl, ne? Blbec. Zrušíš to úplně? Bylo by asi fajn, kdybys tam šla.“ Nanna zamnula prsty v gestu, které znamenalo peníze.

„Jdu se svým bankéřem.“ Kate rychle sáhla po sklenici, pila malými doušky a neodvažovala se pohlédnout na Nannu. Tolik k tomu, jak má situaci pod kontrolou.

Nanna si přestala pilovat nehty a vrhla na ni skeptický pohled. „S Noahem? Není mu asi tak dvanáct?“

Kate předstírala, že ji extrémně zajímá text na počítači. Raději neodpovědět než lhát. Tuhle strategii taky dovedla k dokonalosti.

Po chvíli se Nanna někam odploužila vstříc další katastrofě, Parvin hlasitě telefonovala s novinářem ze skandinávského Vogue, který se chtěl dostat na VIP seznam, aby o klubu napsal reportáž, a Kate se poněkud uvolnila.

Tak. Večer jde s Jacobem Grimem. Ať už k tomu došlo jakkoli. Roztomilý Noah by nakonec byl méně podivná volba. Pořád ještě se nevzpamatovala z překvapení, že Jacob nabídku přijal. Jistě, zoufale potřebovala doprovod, jako byl on, váženého a nudného finančníka, ale v první řadě jí šlo o to, aby znovu opanovala situaci, která jí nebyla příjemná. Štvala ji totiž ta nerovnováha, a kdykoli cítila strach nebo nejistotu, reagovala jako zvíře zahnané do kouta: přešla do útoku. A Jacob řekl ano. Přestože bylo zjevné, co si o ní myslí. Nebyla zvyklá nelíbit se mužům. Tedy aspoň dokud ji lépe nepoznali. Dokud nepochopili, že ta Kate, kterou ukazuje navenek, je z velké části umělá role, blyštivá fasáda. Ale vlastně každého opustila mnohem dřív, než to stačil zjistit.

Okolo páté se vydala pěšky domů, aby se připravila. Postupně vytahovala ze skříně šaty a doplňky a zkoušela si je před zrcadlem. Moc se mi na ten raut nechce, uvědomila si, právě když hodila na stoličku šaty od trendy švédského návrháře a vzala si raději tmavomodré. Jenže musím, takže zatnout zuby a snažit se úplně, úplně nejvíc, jak to jde. Nakonec vsadila na jistotu, šedé šaty s tenkými stříbrnými nitkami, které si koupila v second handu. Často dostávala oblečení, doplňky, make-up a boty darem od designérů, značek a módních domů, které chtěly, aby jejich produkty byly vyfoceny na Kate Ekbergové. Navenek vedla záviděníhodný život plný drahých večírků, zajímavých akcí a krásných šatů. Ale většina z toho byla povrchní chiméra na dluh – jakési vzájemné využívání. Titíž lidé, kteří jí dnes posílali věci zdarma, by ji ani nepozdravili, kdyby klub Kate’s zkrachoval. Natáhla si úzkou spodničku a přes ni šedé šaty. Padly jí hezky, lichotily a zdůrazňovaly, co bylo třeba.

Na rautu se to bude hemžit potenciálními sponzory. Řediteli, kteří snadno vypláznou čtvrt milionu, aby do klubu dostali svého oblíbeného dýdžeje, anebo reprezentanty značek alkoholických nápojů, kteří by mohli přispět na nový barový pult. Nebo na osvětlení. A tihle lidé se nikdy nedozvědí, co Kate skrývá. Jak je zoufalá. Potlačila obavy se stejnou železnou vůlí, zarputilostí a kuráží, která ji dovedla až sem – ke slávě a žádanosti. Zaplašila vzpomínky na onen večer, který tak dlouho úspěšně vytěsňovala, dokud se její minulost jednoho chladného, pošmourného listopadového dne náhle nezhmotnila v podobě Ubbeho Widerströma. Kdyby pravda vyšla najevo, zničilo by jí to život. To není melodramatické přehánění, to jsou fakta. O všechno, co vybudovala, by přišla, a dopadlo by to jako v jejích pravidelných nočních můrách, v nichž jí berou vše, co má, všechnu důstojnost a lidskost, zatímco lidé postávají okolo, posmívají se a nikdo nehne prstem, aby jí pomohl.

Kate si vzala šedé psaníčko, dala do něj telefon, kreditní kartu, rtěnku a klíče, pohlédla na sebe do zrcadla a sama sobě vynadala. Přestaň na to myslet. Neblbni, Kate. Vyřeš to. Už od dětství se z problémů dostávala sama. Že se pomoci nedočká, to věděla, kam až jí paměť sahala. Byla zvyklá. Z tohohle se taky dostane.

Fuck them all, pomyslela si pobouřeně. To je dobrá hláška. Jednou poprosí sousedku Betty, aby jí to vyšila na tapiserii.

Fuck them all.

4

Jacob přišel na raut na americké ambasádě spředstihem, neboť se nikdy neopožďoval. Muž plní svou povinnost, dodržuje sliby, přichází ve smluvený čas atak dále atak dále. Vůbec otom ani neuvažoval. Jednou řekl, že někam přijde, atak přišel. Bez ohledu na to, jak nepromyšleně nabídku přijal. Kate Ekbergová zavolala do banky jeho asistentovi asdělila mu adresu, kde se akce koná – šlo overnisáž moderní americké fotografie – takže neměl pražádnou záminku pro to, aby ze slibu vycouval.

Teď tu tedy byl, promrzlý zkousavého zimního větru, pár minut před dohodnutým časem, acítil se otráveně. Ambasáda stála na hezkém místě blízko vody, ale vzduch studil jako led. Přicházely hloučky hostů, muži vkabátech atlustých šálách, ženy vpláštích, kozačkách atu atam včepici. Bylo jich hodně. Jacob si nevzpomínal, kdy se naposledy zúčastnil něčeho podobného. Přes den byl sice obklopený zaměstnanci, klienty akolegy, to ano, ale už celou věčnost nebyl mezi lidmi mimo pracovní dobu.

Rozhodl se jít čekat dovnitř, přidržel dveře dvojici mladých žen avešel za nimi. Kdysi chodíval na párové večeře, grilovačky aobčas ina venkovní večírky. Ale večeří, pivních tahů aparty během let ubývalo, jak si lidé zvykali na to, že pořád odmítá, apřestali ho zvát. Nechybělo mu to, naopak dával přednost samotě. Tím pádem už dávno nebyl zvyklý pohybovat se ve společnosti. Pamatuje si vůbec ještě, jak se to dělá?

Odložil si všatně, stoupl si blízko vchodu asnažil se tvářit, jako by byl naprosto vpohodě, ane jako by se vněm všechno kroutilo odporem. Bylo tu víc mužů než žen, většinou podobně starých jako on, možná trochu mladších, energičtějších aživějších. Nezahlédl nikoho, koho by dobře znal, ale některé obličeje mu byly povědomé, částečně ze zaměstnání, částečně zmédií. Byl jediný, kdo si vzal kravatu. Ak tomu jediný, kdo si vzal vestu abílou košili. Ostatní muži byli oblečení ležérněji arozhodně moderněji. Jejich košile byly světlemodré, leskle šedé, dokonce tu atam růžová. Nikde žádná kravata. Někdy během posledních deseti let se móda zjevně proměnila, aon si toho nevšiml. Kývla na něj bankéřka, se kterou se kdysi pracovně setkal, ale nijak se neměla ktomu, aby se sním přišla pozdravit. Oplatil jí kývnutí adlouze vydechl. Kéž tento večer přežije. Rozhlédl se po fotografiích, šlo oportréty filmových hvězd, kulturních osobností apolitiků. Ne zrovna jeho styl, ale zajímavé.

Vtom vstoupila Kate aJacob slyšel, jak to vsále zašumělo. Jako by se všichni současně obrátili kní. Někteří na ni nepokrytě civěli, jiní si špitali, nějaká žena ji dokonce rychle vyfotila mobilem. Kate si ztoho nic nedělala, ajakmile spatřila Jacoba, usmála se na něj, takže se lidé obrátili pro změnu kněmu. Jacob strnule kývl na pozdrav.

„Ty ses převlékla,“ zkonstatoval.

Dokonce ion sám slyšel, jak neohrabaně to zní. Kdysi mu konverzace celkem šla, ačkoli ji nikdy neměl vlásce, ale teď ho Katin zjev tak trochu oslnil. Zářivé vlasy, výrazné široké obočí ašaty, které přiléhaly kjejím křivkám jako dlaně náruživého milence, ho vyvedly zmíry. Co od něj očekává? Proč si jako doprovod vybrala právě jeho?

Kate naklonila hlavu na stranu aobdařila ho jedním ze svých dokonalých úsměvů.

„Díky, tobě to taky sluší.“ Hlas měla tichý, mírně zastřený, av hloubi jejích tmavomodrých očí to zajiskřilo.

„Omlouvám se. Chtěl jsem říct, že vypadáš fantasticky.“ Teď konečně zněl jako normální člověk.

„Díky.“ Kate vzala zpodnosu, snímž knim přispěchal číšník, dvě sklenky šampaňského. Jednu podala Jacobovi.

Má hezké ruce, povšiml si Jacob. Na několika prstech měla tenké zlaté kroužky ana ukazováčku prsten, který vypadal jako třpytivé písmeno V. Vuších se jí blýskaly náušnice různých tvarů adesignů. Jacobovi to připadalo mírně dobrodružné, ženu jako Kate nejspíš ještě nikdy nepoznal. Že by se tím vysvětloval jeho zájem oni? Byla tak nepodobná ženám, které znal apotkával. Tak nepodobná ženě, která…

„Ty vypadáš taky fantasticky,“ pochválila ho Kate, čímž ho zachránila před prudkým pádem do deprese. Pozvedla sklenku kpřípitku azase mu věnovala ten úsměv. Ten sdolíčky ve tvářích apodtextem, znějž nedokázal nic vyčíst, snad jedině to, že se nejspíš baví na jeho účet.

„Děláš si ze mě legraci,“ konstatoval, avšak bez výčitky, naopak také sohýnky vočích. Byla krásná aon byl pořád natolik muž, že to na něj zabíralo.

„Trošku, nicméně tvůj vzhled docela ujde, Jacobe Grime.“

„Měla bys stěmi komplimenty brzdit, nebo mi to stoupne do hlavy,“ varoval ji Jacob.

Zasmála se, usrkla šampaňské arozhlédla se, očima cílevědomě putovala po přítomných.

„Hledáš někoho?“

„Jenom se rozhlížím,“ odpověděla. Jacob však viděl, že propátrává sál.

„Proč jsi sem chtěla jít?“

„Protože jsou tu peníze.“

Jacob se málem kousl do jazyka. Copak jí dnes ráno nedal čtvrt milionu korun? To potřebuje ještě víc peněz? Je to nějaká zlatokopka? Ale co by si vtom případě počala sním? Považuje ho za snadnou kořist? Pokradmu na ni pohlédl. Usrkávala šampaňské atvářila se dočista nepřítomně, jako by se živila pozorností, které se jí dostávalo, ajakousi svéráznou fotosyntézou ji měnila vkyslík aenergii. Pozornost dovnitř, energie ven.

Žena jako Kate Ekbergová by muže jako on klidně zadupala do země, nejspíš by ho dočista zlomila, aani by se nemusela namáhat, možná by si toho dokonce vůbec nevšimla. Jacob se snažil tu myšlenku zaplašit, nechtěl si připomínat, že kdysi býval obyčejný muž aprožíval lásku. Ta zkušenost ho téměř zdrtila abyl rád, že časem otupěl natolik, že už ho ani nemrzela. Občas slýchal olidech, kteří si stěžují, že nejsou dostatečně schopní citů. Psali onich vnovinách, zvali je na rozhovory do rádia. Tohle vůbec nechápal. Sám měl radost, že konečně přestal cítit. Právě proto mohl dojít kzávěru, že Kate je neskutečně sexy, aniž to sním významněji zamávalo. Sice vnímal, jak se zjejí teplé kůže line vůně parfému, ale nic víc. Ataky si uvědomoval, že oněj občas zavadila hustými tmavými vlasy, když pohnula hlavou, anebo se vtlačenici ocitli blízko sebe, ale to ještě neznamenalo, že to sním něco dělá, to opravdu ne. Jsem uvnitř úplně mrtvý, připomněl si. Jenomže pak Kate udělala krůček vpřed, rozparek jejích šedých šatů se rozevřel, Jacob spatřil oblé stehno ahebké lýtko anajednou tak stoprocentně lhostejný nebyl. Pohlédla na něj úkosem, jako by vycítila jeho myšlenky. Když byl mladý, míval vpokoji fotku jedné ženy. Mladé zpěvačky schraplavým hlasem, bujnými křivkami anádherně tvarovanýma nohama. Téměř se při té vzpomínce usmál. Panebože, jak byl mladý. Aneschopný představit si katastrofu, jež ho měla postihnout.

„Znáš tu někoho?“ zeptala se.

„Pár lidí od vidění. Aty?“

Flirtuje sním?