Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Moa Herngren

ROZVOD

Ze švédského originálu Skilsmässan,
vydaného nakladatelstvím Norstedts v roce 2022,
přeložila Edita Petrásová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9270. publikaci.

Redakce Zuzana Bělohlávková
Korektura Naďa Hloušová
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Skilsmässan © 2022 by Moa Herngren
Published by Norstedts, Stockholm, Sweden
Translation © Edita Petrásová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Cover Design © Anna Ali, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-807-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-806-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-321-6 (print)

Tato kniha je literární fikce.
Všechny postavy a události jsou autorským výtvorem.

ČÁST PRVNÍ
BEA

BANÉROVA ULICE, STOCKHOLM

Červen 2016

BEA SE PŘEVRACÍ vposteli snohama zamotanýma do prázdného povlečení. Peřiny, které stáhli už vkvětnu, jsou nacpané nahoře ve skříni vedle Niklasovy strany postele. Letní noc proniká závěsy ajejí ostré světlo bodá jako jehličky. Nikdy si nezvykla na to, že vnoci není úplná tma, aběhem teplých světlých nocí se ocitá vjakémsi trhavém polospánku. Spala vůbec? Asi ne.

Natáhne se po telefonu. Ten ukazuje 00:41. Žádné nové zprávy. Pravděpodobně je teď na cestě domů nebo bude přinejmenším za chvilku platit. Mají vDaphne’stakhle pozdě vůbec ještě otevřeno? Podívá se do zpráv azačne formulovat usmiřující esemesku. Vyjela na něj předtím zbytečně ostře?

Vpůlce textu přestane psát avrátí se myšlenkami opár hodin zpátky. Proč by se vlastně měla omlouvat? To on by měl prosit oprominutí aona by měla být naštvaná. Ona, která je naštvaná. Nikoli ona, ale on zapomněl zaplatit fakturu za loď na Gotland akvůli tomu uvízli na celý další týden ve městě, protože všechny další plavby jsou zcela vyprodané až do následující soboty. Až pak jsou vnoci místa pro ně iauto. Odjezd 01:10, příjezd 04:25.

Týden zavřeni vrozpáleném bytě, když už si mohli užívat na zahradě vHogrepsu nebo zajet na kole na písečné pláže vGrynge, nasávat vzduch prosycený solí amořskými řasami achladit se ve vlnách oceánu. Jenže ne, místo toho leží zpocená tady, marně se pokouší usnout apřipadá si uvězněná vjakémsi vakuu.

Bea cítí, jak se jí zrychluje tep. Jak na to sakra mohl zapomenout, když mu to několikrát připomínala?

Proč jsi tu fakturu nezaplatila sama? Nebylo by to jednodušší místo toho, abys mi to pořád jen opakovala?

Protože většinou dělala všechno ostatní. Vždycky naplánovala letní dovolenou, zarezervovala lodní lístky, domluvila se se sousedy, aby jim zalévali květiny, předala jim klíče anakoupila vše na cestu.

On měl na starosti jednu jedinou věc ateď se ktomu ještě naštve. Na ni? Tělem jí zacloumá vztek apřevalí se na posteli. Debil. Kape zní pot, ikdyž jsou všechna okna vbytě otevřená. Kdyby nebyla tak unavená, vstala by, došla do kuchyně avzala zmrazáku pár chladítek, aby si je dala na břicho. Jenže je příliš vyčerpaná na to, aby se hnula, apříliš přehřátá, aby ležela dál. Apříliš rozčilená, aby usnula. Najednou ji probere cvaknutí zchodby.

Klíč vzámku. Je tu. Určitě si dál pár piv navíc amá ji jak zpraku. Možná je pořád uražený. Anebo se jeho vztek přeměnil vpocit viny, kvůli které se za ní připlazí abude zoufale prosit oodpuštění. Jako by to mohlo odčinit fakt, že jim zpackal celý týden. Ne, ještě není připravená mu odpustit. Slyší kroky vchodbě. Dveře od záchodu se otevřely. Bea pozorně naslouchá, jenže kroky jsou příliš tiché. Bosé nohy opatrně našlapují po vrzajících parketách avůbec to nepřipomíná Niklasovo běžné bezohledné rámusení, když se za kuropění vrací domů av podroušeném stavu plení lednici.

„Jejda, promiň, vzbudil jsem tě?“ řekne pak.

Třicet dva let jsou spolu, apřesto mu pořád ještě nedošlo, že jeho žena má lehké spaní.

„Ale stejně mě miluješ, viď?“ podívá se na ni psíma očima shlavou roztomile nakloněnou na stranu aBea odpoví, jasně že ho miluje, ikdyž ji trochu rozzlobil.

Někdy, když je takhle naštvaná, si říká, kde je vlastně její láska. Nicméně zrovna teď doufá, že to je Niklasův problém, to on kvůli ní teď musí našlapovat po špičkách sohledem na to, co provedl. Nebo lépe řečeno, co neprovedl. Kroky se ale ztišují amizí zbytu ven. Pak utichnou úplně.

Zvědavost ji přinutí, aby přehodila nohy přes okraj postele azlehka došlápla na dubové parkety. Malá místnost bez oken vedle kuchyně, která slouží kpřípravě aservírování jídel anápojů, je tmavá aplná stínů. Všude je ticho až na nepatrné mumlání, které, jak se zdá, vychází zAlexiina pokoje. Bea opatrně pootevře dveře. Tmavé závěsy jsou zatažené asvětlo, které částečně osvětluje dceřino polonahé tělo, vychází ztabletu na psacím stole, kde nějaký americký youtuber vede otravně pronikavý monolog. Alexia si přitáhne ktělu dlouhou zavinovací sukni ze světlemodré bavlny, kterou zdědila po Bee, arychle si zakryje prsa.

„My god, nemůžeš zaklepat?“

„Promiň.“

„Panebože…“

Bea si najednou uvědomí, že tam stojí úplně nahá, adceřin ublížený obličej způsobí, že se cítí odpudivě anepříjemně. Přesně tak, jak čím dál víc začíná vnímat sama sebe. Stejně jako dřív, kdy ji jednou za měsíc skolily křeče aproudy krve, trpí teď nemilosrdným nástupem menopauzy. Mokro asucho na špatných místech. Promočená vpodpaží avyschlá mezi nohama. Úplná hitparáda.

„Tos přišla domů teď?“ zeptá se azároveň se snaží skrýt za dveřmi aspoň spodek těla.

„No a…? Říkalas vjednu, ne?“ odpoví otráveně Alexia.

„Ano, správně. Akde je teda Alma? Neměly jste jít na stejnou oslavu?“

„Co? Ne.“ Dcera zakroutí hlavou ase zhnuseným výrazem odvrátí zrak. „Prosím, nemohla bys…“

Povahově jsou téměř stejné, matka adcera. Umí se stejně rozčílit, ikdyž se každá nachází vjiné životní fázi ženské plodnosti. Zato Alma vypadá, že na ni hormony kupodivu tak nepůsobí, aje pořád jemná. Alexia aAlma. Yin aYang. Dvojčata, která si nikdy nebyla podobná. Má pocit, že už ani vbřiše. Samozřejmě že Alma už spí. Bea byla příliš zaměstnaná svými myšlenkami na to, aby zaznamenala, že si už dcera šla lehnout, ale teď si matně vzpomíná, že jí Alma řekla dobrou noc.

Vycouvá azavře za sebou dveře. Rychle nakoukne do chodby, aačkoli ví, že tam Niklasovo lněné sako nevisí, stejně zkontroluje prázdný věšák. Pod ním na polici na boty stojí pečlivě vyrovnané Alminy jezdecké holínky abaleríny, vedle nich jsou Alexiiny pohozené tenisky, Beiny sandály, Niklasovy letní mokasíny aboty na běhání. Moře bund abot rodiny, která je pohromadě, apřesto rozdělená.

Bea jde zpátky do ložnice, která se zdá, pokud je to vůbec možné, ještě vyhřátější než předtím. Vzduch se ani nehne, ikdyž jsou balkonové dveře otevřené do dvora. Těsně vedle stojí příšerný předražený ventilátor, co koupil Niklas akterý měla zapnout dřív, než si šla lehnout. Jenže byla příliš unavená na to, aby hledala ovladač.

Posadí se na jeho stranu postele avytáhne zásuvku nočního stolku. Niklasův šuplík obsahuje pouze tablet na čtení aléky na alergii vyloupané zplatíček na rozdíl od jejího, který je plný tub od krémů na ruce, knih aspousty dalších drobností. Nakonec najde na okně dálkový ovladač, zapne větrák na maximum aza zvuku monotónního bzučení vzduch vložnici konečně začíná trochu vířit.

*

03:31. Asi musela usnout, protože sebou trhne aprobere se. Je pořád na Niklasově straně postele ateď je skoro promrzlá. Přetáhne přes sebe pokrývku anahmátne mobil na druhé straně manželské postele. Žádné nové zprávy. Žádné zmeškané hovory. Rozčilením se vzbudí úplně.

Kde seš sakra?

??

Haló!

Odpověz!

Teď už začíná být skutečně vytočená. Proč neodpovídá? Žádná omluva, žádné promiň. Místo toho se chová jako nějaký puberťák aje celou noc někde pryč, aniž by se ozval. To není vpořádku, ani trochu.

Bea dál leží vposteli avře to vní. Daphne’suž má rozhodně zavřeno. Mrkne znovu na telefon, zvedne ho apak ho zase odloží. Potom ho opět vezme ačeká, jenže žádný zvuk se neozývá. Tváře jí žhnou, ikdyž je teď vmístnosti docela chladno.

*

04:48. Postel je celá zválená jejím neklidným házením apřevalováním se. Proč se neozývá? Samozřejmě že někdy bývá trochu zmatený aotravný, ale nikdy by jí záměrně nepřidělával starosti. Dokonce ina služebních cestách vždycky odpovídal, až na jednu výjimku, když byl tenkrát na podzim na lékařské konferenci vKeni aměl vypnutý telefon, zatímco měla Alexia problémy při filmování.

Díky spoustě ochotných lidí ho nakonec Bea sehnala kdesi na výletě po Indickém oceánu, ikdyž to vypadalo, že je pro něj přednější šnorchlování než vlastní dcera arodina. Pak několikrát zavolal aomlouval se, že mu došlo, jak špatně se choval. Jenže teď jako by se nacházel mimo dosah jakéhokoli signálu.

Co když se mu něco stalo? Vztek přechází vdoutnající strach ležící vžaludku. Ublížil si, když se potuloval okolo mostu na Djurgården aspadl do vody? Vposlední době to někdy stím pitím přeháněl abyl pak často namol, jako by mu svěkem klesala míra tolerance kalkoholu. Působil trošku jako mladík, který se ještě nenaučil pít, ačkoli mu už je přes padesát.

Na mysli jí vytane loňská račí party uCalleho aCharlotte Mörnerových, když Niklas ztratil botu aona ho pak musela vlastními silami dovléct do taxíku. Nebo poslední vánoční večírek, kdy ještě pracoval vSollentunské nemocnici aprobudily ji zvuky, které neslyšela od střední. Řev spojený shlasitým zvracením žaludečních šťáv, marinovaného lososa arozkousaných vídeňských párečků. Když otevřela dveře do koupelny, klečel tam Niklas na kolenou, křečovitě objímal záchodovou mísu abrečel ostudou. Trapné.

To přece není normální, že pediatr ve středním věku takhle ztrácí kontrolu. Styděla se za něj azároveň se zlobila. Naštěstí toho představení byly ušetřeny holky, protože už šly spát, ale kdyby přišel ohodinu dřív, byly by vzhůru, seděly vobýváku akoukaly na televizi.

Když se nad tím zpětně zamyslí, byla na něj vposlední době naštvaná docela často, asamotná ta myšlenka se jí protiví. Nechce se na Niklase zlobit. Miluje ho. Ikdyž už tam není stejná vášeň jako na začátku, je nyní jejich láska hlubší. Vybudovali si společný život afantastickou rodinu se dvěma rozkošnými dcerami. No, Alexia teď zrovna není zvlášť roztomilá, ale puberta přece jednou skončí, až se jí úplně dovyvine čelní lalok nebo jak to je.

Svůj luxusní byt na nejlepší adrese ve Stockholmu vylepšili kdokonalosti ještě novou kuchyní ak tomu mají idům na Gotlandu uNiklasovy rodiny, který Bea považuje za svůj druhý domov. Jako pár si samozřejmě prošli několika fázemi atěžšími obdobími jako všichni ostatní, ale každá další překonaná krize jejich vztah jen utužila. Hodně jiných párů, se kterými se vživotě potkali, se rozpadlo jako domeček zkaret, jen co skončily líbánky ajejich láska byla podrobena prvním zkouškám.

Možná je to uBey aNiklase jiné proto, že jejich vztah začal na základě něčeho tak strašného, jako byla Jacobova smrt, abylo překvapivé, že se tehdy dali dohromady. Asi právě proto Bea ví, že zvládnou cokoli. Protože se do sebe zamilovali uprostřed té nejhorší tragédie. Bez Niklase by to tenkrát nepřežila, atak má uní na účtu vděčnosti pár plusových bodů. Už by se ale měl ozvat!

Znovu se převalí na posteli, plná střídavého hněvu astrachu podle toho, jak se jí před očima mění obrazy: Niklas vnějakém baru nebo na afterparty uFreddieho, Niklas stažený proudem pod mostem av sanitce směr Karolínská nemocnice. Teď už nemůže znovu usnout, atak vstane adá vařit vodu na čaj. Vkuchyni je pořád dusno. Vyjde na balkon, kde přes černé zábradlí visí proutěné koše srůžovými pelargoniemi plnými poupat, které se už nemůžou dočkat, aby mohly vykvést. Je až ironické, že se jim daří nejlíp, když se oně vůbec nestará.

Nasaje vůni listů vbarvě pistácií azaboří se do rozvrzaného ratanového křesla. Venkovní nábytek je už starý azašlý aona objednala nový designový značky Paola Navone, jenže dodávka zItálie je zpožděná kvůli vlně veder vjižní Evropě.

Panuje tu zvláštní ticho. Vnitřní dvory se táhnou jako dlouhý had, který se svíjí mezi domy aspojuje dohromady celou čtvrť – od Karlavägen aBanérovy ulice po Wittstockskou aTichou ulici. Každý dvorek je oddělen od sousedního, některý kamennou zdí, jiný vysokým černým železným plotem. Za domem začíná svítat aBea rozevře Malý život. Knihu, kterou napsala Hanya Yanagihara akterá se stala celosvětovým bestellerem, jí dala Lillis, již dílo úplně nadchlo. Bea si opravdu přeje, aby se jí román, okterém všichni tolik mluví, líbil, jenže se do něj nemůže začíst.

Když už přečetla stejný odstavec asi čtyřikrát, aniž by aspoň trochu pochopila, oco jde, odloží knihu amísto toho začne pročítat zprávy vmobilu. Jako by se její mozek nemohl soustředit na nic jiného než na Niklase. Zamyslí se, jestli by neměla zavolat Freddiemu nebo Callemu, aby zjistila, jestli něco neví, ale místo toho jen dál trčí vratanovém křesle sunavenýma očima, neschopná jakékoli akce, zatímco nad střechami domů pomalu vychází slunce.

*

Když se konečně ozve, zní úplně klidně, jako by šel zrovna zpráce achtěl se jen zeptat, jestli nemá něco koupit cestou domů. Toaletní papír nebo mléko? Ani trochu jako někdo, kdo se propadl do země aza deset hodin úplně odrovnal vlastní manželku.

„To jsem já,“ oznámí věcně.

„To teď voláš?“

„Spala jsi?“

„Co?“

„Vzbudil jsem tě?“

„Nezamhouřila jsem oko ani na vteřinu.“ Nebyla to tak úplně pravda, ale pocitově to vychází stejně.

„Fajn.“

„Ne, to není fajn. Kde seš?“

„UFreddieho.“

„Si snad mohl zavolat aříct mi to, ne?“

„Vždyť teď volám.“

„Já se tady otebe celou noc bojím!“

Jeho klidný bezstarostný tón, jakým to říká, působí jako rozbuška arozdmýchává její hněv. Niklas nezní vůbec zkroušeně, spíš jako by to celé bylo naprosto přirozené. Jen se na chvilku trošku vypařil, nic víc.

„Dali jsme si pár piv, pak jeli kněmu, poseděli jsme apokecali.“

„Ale proč jsi mi neodpovídal na esemesky?“ Je čím dál netrpělivější azvyšuje hlas, jako by to díky hlasitosti mohl víc pochopit. „Haló? Slyšíš mě?!“

„Slyším dobře, nemusíš křičet.“

„Můžeš mi vysvětlit, proč jsi mi neodpovídal na moje zprávy?“

„Asi jsem neměl moc chuť.“

Beině mozku hrozí zkrat. Co to sakra říká?

„Neměl jsi moc chuť? Co si do prdele myslíš?!“

Niklas mlčí, jako by vyčkával.

„To snad chápeš, že si dělám starosti, ne? Myslela jsem, že se ti něco stalo!“ Teď by se měl omluvit, měl to udělat už dávno, ale on nic. „Jsi pořád namol?“

„Ne.“

„Tak odpověz!“

„Co chceš, abych ti řekl?“

„Chci, abys mi to vysvětlil! Aomluvil se! Nejdřív to pohnojíš slístky na trajekt apak seš pryč celou…“

Najednou je na druhé straně ticho.

Jako fakt? Položil to uprostřed hovoru? Co si to dovoluje? Měl by mi klečet unohou aprosit oodpuštění. Kát se aslibovat nápravu, jako to dělává, když udělá nějakou chybu. Jasně že mají oba spoustu chyb anedostatků, ale otom to přece je, milovat se navzájem ipřes nějaké méně lichotivé stránky osobnosti. Důležité je říct promiň, když člověk udělá něco hloupého, av tom byli vždycky oba docela dobří. Ale teď – žádná lítost ani omluva. Přesně jako včera večer, když se hádali kvůli té faktuře za loď na Gotland – místo toho, aby přiznal svou chybu apřilezl po kolenou, vyjel na ni. To bylo fakt hrozný.

Bea ho okamžitě znovu vytočí, ale přivítá ji jen automatická odpověď aNiklasův příjemný hlas.

Dobrý den, tady Niklas Stjerne. Pošlete mi zprávu nebo zanechte vzkaz.

Bea je úplně všoku. To jako vypnul telefon? Schválně? Ne, to přece není možné. Musel se mu vybít ajako vždycky ssebou nemá nabíječku. Neexistuje, aby jen tak zavěsil telefon, když ji má na drátě.

Zalistuje vkontaktech anajde číslo na Freddieho Scherrera. Vyzvání to, ale Freddie to nebere. Ve stejné míře zmatená jako frustrovaná rychle napíše Niklasovi novou esemesku.

Zavolej mi! Co se děje? Nechápu. Co to děláš? Odpověz! Hned!

Apak ještě Freddiemu.

Ať mi Niklas zavolá. Prosím hned.

Vidí, jak se bublinky sodpovědí vlní, Freddie něco píše, ale zřejmě nechce nebo nemůže mluvit. Bea netrpělivě čeká, ale bubliny nakonec zmizí ažádná odpověď nedorazí.

*

Recept zná nazpaměť. Mouka, sůl aprášek do pečiva. Přidat mléko. Rozměklé máslo vpracovat do těsta.

Bea zběsile hněte těsto zpšeničné mouky, které se jí lepí azůstává vtlustých vrstvách na prstech. Obyčejně se lehce pouští amění vřidší hmotu, kterou pak vyklopí na plech, ale teď drží jako lepidlo, ikdyž míchá jak zběsilá. Vytáhne ze džbánu na lince vařečku apokusí se těsto seškrábnout zprstů, jenže výsledkem jsou ještě lepkavější ruce ak tomu zapatlaná vařečka.

„Kretén!“

Vylétne to zní ve chvíli, kdy jsou zchodbičky slyšet Alminy šoupavé kroky, akdyž se otočí, je konfrontována sdceřiným přísným puberťáckým pohledem. Bea se nestydí jen za sprosté slovo, ale za to, že ztratila kontrolu, což jí není podobné. Takhle se nevyjadřuje, to ji snad musela nakazit Inger zpráce, která pořád nadává jak špaček, jen co ráno zapne počítač.

„Promiň, snažím se jen udělat scones, ale nevím… proč se mi to tak lepí.“

„Hm, mňam…“ zamumlá Alma avytáhne zledničky svůj oblíbený pomerančový džus. „Dej vědět, až budou hotový.“ Pak se zas ve svých pantoflích sdžusem vnáručí odšourá zpátky do svého pokoje.

Bea stojí dál nad plechem sbledými nevzhlednými kousky těsta asnaží se slepenou hmotu zpracovat. Pláč má na krajíčku, ikdyž úplně přesně neví proč. Jasně že je zklamaná anaštvaná na Niklase, ale to by spíš měla praštit do zdi nebo tak něco, ne fňukat. Za to můžou hormonální změny, které jí plíživě zahalují mozek matoucí mlhou.

Vposlední době se jí mění nálady jako aprílové počasí. Práce vČerveném kříži jí žádnou energii nedodává asebevědomí jí kolísá, ikdyž ví, že dělají záslužnou činnost. Po tom, co se stalo sJacobem, potřebovala dělat něco, co má smysl, kde se mohla cítit prospěšná. Niklas jí řekl, jestli chce, ať klidně dál studuje, ale zároveň ji podpořil, když si našla práci ucharitativní organizace asouhlasil sní, že je takové zaměstnání správné adůležité. Jenže ona si stejně myslí, že toho organizaci zas tak moc nepřináší, ikdyž jako redaktorka webových stránek přispěla ktomu, že se onich víc ví. Itak se ale cítí podivně neviditelná alehce nahraditelná, ato ji deprimuje.

Tak proto ji to stím Gotlandem tak vzalo? Opravdu se už šíleně těšila na dovolenou, že konečně dorazí do Hogrepsu abudou všichni sLillis aTorem acelou rodinou pohromadě abudou se mít fajn. Ataky se nechá trochu rozmazlovat, vtom jsou Niklasovi rodiče opravdu báječní.

Tam, vtom starém kamenném domě av jejich společnosti, je asi jediné místo na světě, kde se dokáže zcela uvolnit akde se po celá léta cítila vždycky bezpečně. Večer popíjejí vínko adlouho do noci hrají karty, společně vaří aužívají si dlouhých procházek. Tak to bylo odjakživa, co se stala součástí rodiny Stjerneových, už od prvního léta bez Jacoba, kdy poprvé přijela do Hogrepsu, nevyspalá azničená žalem.

Tenkrát za svítání zabalila Lillis termosku skávou aposadila Beu – přátelsky, ale rozhodně – na staré kolo Monark, které patřívalo babičce Betty. Pak spolu jely dolů po štěrkové cestě do Grynge askočily do moře, které bylo příšerně ledové apomáhalo chladit zármutek. Vtichosti poté pozorovaly východ slunce azahřívaly se kávou, aniž bylo potřeba něco říkat. Bylo osvobozující tam jen tak sedět vedle Lillis, která už tehdy před třiceti lety byla šedovlasá, sdrdůlkem jako postavička zdětských pohádek ajako vždycky opálená. Tato rána prvního roku po Jacobovi byla lepší než terapie.

Tchyně je vřelá azajímá se oni, což její vlastní mámě bohužel chybí. Sléty pochopila, že to není tak, že by matka byla zlá, ale spíš postrádá schopnost vidět problémy atrápení někoho jiného než jen své vlastní. Atuhle prázdnotu jí zaplnila právě Lillis.

Zranní koupele skávou se postupně stal pravidelný rituál ak tomu přibyla spousta dalších tradic. Každé léto se společně pouští do nějakého nového projektu, kterým, jak mají pocit, smysluplně vyplní prázdninové dny. Budují vHogrepsu něco pěkného aprospěšného, zčehož budou mít užitek idalší generace. Letos Bea slíbila Lillis, že uklidí apřeorganizuje věci vateliéru, což jí nepřipadá jako nějaký zvlášť obtížný nebo otravný úkol, naopak se těší, že to bude zábavné, podobně jako když loni Toremu pomáhala vymalovat verandu.

Niklas nechápe, co ji tolik uspokojuje na tom letním „otročení“, jak tomu říká, ale pro Beu to znamená pocit sounáležitosti. Občas se na něj zlobí, že on svou rodinu bere jako samozřejmost. Henke aSus, kteří si ještě odalší rok prodloužili pobyt vBrazílii, jsou už vHogrepsu, ajejich Olle aHedda se už nemůžou dočkat, až konečně dorazí sestřenice Alma aAlexia. Někdy to vypadá, že ti čtyři jsou spíš sourozenci, ikdyž se celý rok nevidí ajsou od sebe tak daleko.

Bea touží po Hogrepsu téměř fyzicky, jako by to byl milovaný člověk. Anejde jen okamenný dům, ale stýská se jí po celé gotlandské oblasti Gammelgarn. Nemůže se dočkat, až se projde po pláži vGrynge, přírodní rezervací arybářskou vesničkou Sjauster. Když bude příliš horko, zastaví se na vyhřátých kamenech ubřehu, vysvlékne se, přebrodí mělčinu apak se ponoří do moře. Nechá se kolébat vlnami sem atam, chlad se jí bude rozlévat po celém těle aendorfiny zaplaví její mysl.

Myšlenky na léto avšechno, co ji čeká, byl její záchranný pás celé jaro. Když už toho na ni bylo vpráci moc, měla před sebou vidinu Hogrepsu svítícího jako světlo na konci tunelu. Pomáhalo jí vědomí, že už brzy unikne zté rozpálené pece vbytě aparnu, které leží jako poklička nad celým městem. Odstříhávala týden po týdnu ateď se zdá takřka nepřekonatelné se mentálně přenastavit avydržet ještě kousek navíc. Nic jiného jí ale kvůli Niklasově blbé chybě nezbývá.

Bea se natáhne po pytlíku smoukou. Kapky na obličeji se jí slévají do malých stružek proudících mezi ustaranými vráskami na čele anamísto slz, které úporně zadržuje, padají na dlážděnou podlahu atvoří tam jakýsi vzor ztmavých teček. Teplo ztrouby ještě víc rozehřívá kuchyň aona by na sebe nejradši zařvala. Co to bylo za idiotský nápad vtomhle vedru péct! Strčí koláčky do trouby apřibouchne dvířka.

Na mramorové desce zapípá telefon. Vrhne se po něm sulepenými prsty. Zpráva od Niklase. Už si dobil mobil anebo pochopil, jak bylo absurdní ho vypnout, když se mu vlastní žena snaží dovolat? Bea očekává, že ji zasype omluvami, ale vzhledem ktomu, jak neuctivě se kní choval, jí bude stejně trvat, než hněv opadne. Je úplně vyčerpaná vztekem atřesou se jí ruce, když otevírá jeho zprávu.

Nepřijdu domů.

Je to jednoduchá akrátká věta, apřesto jí nerozumí. Vkontextu je nepochopitelná. Nepřijde domů? Asi tím myslí, že nepřijde teď? Ale později? Až večer? Má ještě něco na práci abude mu to trvat déle, než si původně myslel?

Kdyby nebyla tak překvapená, asi by se pravděpodobně naštvala ještě víc, jenže teď se cítí touto zašifrovanou zprávou spíš omráčená. Potřebuje sním okamžitě mluvit otom, co se stalo včera adneska ráno. Otom, jak praštil telefonem avypnul ho, když na něj celou noc čekala. Ataky oGotlandu.

Měli by zkusit koupit jízdenky na loď zOskarshamnu? Samozřejmě že jet na trajekt až dolů na jih je příšerné, ale je to pořád lepší než sedět zavření celý týden vtéhle žhnoucí asfaltové jeskyni.

Bea rychle napíše.

Co tím myslíš? Vkolik přijdeš?

Čeká. Vidí, jak se bublinky hýbou, ale žádná odpověď nepřichází, takže místo toho píše sama.

Nechápu. Zavolej!

To on samozřejmě neudělá, tak volá ona. Na druhé straně to vyzvání, ale nikdo to nebere. Místo toho přijde další esemeska.

Potřebuju přemýšlet.

Ztrouby se valí pach připáleného pečiva.

*

Je jí mírně nevolno od žaludku atočí se jí hlava. Je to tím horkem, nebo nedostatkem estrogenů? Nebo tím zmizelým manželem? Skoro nic nepila aod včerejšího večera nedala nic do pusy. Ani kousíček koláčku do sebe nedostala. Ona, která tak miluje čerstvě upečené scones smáslem aroztékajícím se sýrem. Nejvíc ze všeho ty, které dělá Lillis akteré tak skvěle chutnají vHogrepsu. Tak proto dneska pekla, aby si přičarovala Lillis aToreho ve formě koláčků jako nějaký způsob útěchy?

Už je skoro poledne, ale klidně by mohla být půlnoc. Čas plyne pomalu, Bea ho však stejně nestíhá uchopit. Ato ještě netuší, že nové odpočítávání času právě začalo aže tento den předefinuje celý její život.

Poklepává prudce na mobil azírá na obrazovku, jako by bylo možné si pohledem vykouzlit ještě jednu zprávu od Niklase, jedno vysvětlení, co to sakra vyvádí. Nějakou srozumitelnou odpověď. Jenže nic jiného než Beiny pokusy vtelefonní konverzaci vidět nejsou. Dlouhá řada otazníků avykřičníků. VELKÁ PÍSMENA. Rozzlobené emotikony. Doruda rozzlobení chlapíci se vzteklým obočím alebkami ve tvaru kouřících vulkánů. Komunikuj!

Vidí, že to všechno Niklas dostal. Stojí tam, že to bylo doručeno, ičas, kdy si to Niklas přečetl, protože je jako obvykle na Messengeru pořád. Jen jako by před ní stáhl rolety apostavil stejné pubertální zábrany jako Alexia, když odmítá komunikovat. Příšerně ji to vytáčí.

Totéž dělá Freddie. Nereaguje na její volání ani sms. Calle Mörner aspoň zavolal zpátky, nicméně nic neví, vDaphne’snebyl avůbec netuší, co by se mohlo stát.

Má se rozjet domů kFreddiemu, tlouct mu na dveře adožadovat se Niklase? Ne, to je blbá strategie. Anavíc strašně ponižující. Nehodlá dělat scény. Jestli potřebuje být dneska vklidu, tak ať si teda klidně je. Pak si sednou avšechno si vyříkají, ikdyž je jeho jednání absolutně neakceptovatelné.

Vstoupí do koupelny apustí naplno kohoutek se studenou vodou, která začne okamžitě bušit do kovové vany. Svlékne se, vleze do ní apozoruje, jak hladina vody pomalu stoupá ve stejném tempu, vjakém její vnitřní teplota klesá. Snaží se odmyslet tu pitomou vanu ausilovně si maluje moře vGrynge, jenže se jí ze všeho zklamání azmatení derou slzy do očí. Proč chce Niklas vyvolávat zrovna teď velkou hádku, teď, když mají před sebou nádherné léto? Je to tak zbytečné.

„Haló? Mami?“

Alexiin hlas za dveřmi je přes hukot vody sotva slyšet, atak Bea otočí kohoutkem, až se proud vody zmírní.

„Jsem ve vaně, potřebuješ sem?“

„Kde je táta?“

Bea zaváhá, neví přesně, co by měla říct. Má ho krýt, anebo říct, jak to je?

„Je uFreddieho.“

Řekla pravdu, aniž by prozradila všechno. Vkaždém případě nelže.

„My jsme ale spolu měli dělat autoškolu!?“

Bea zalapá po dechu.

„Eh… tak to on tu určitě hned bude, jestli jste se tak dohodli. Jinak můžeme my dvě…“ Zmlkne, když si uvědomí, že to vlastně nemůžou. Učit řídit dceru smí jen Niklas, který má na to oprávnění. „Tak mu zavolej azeptej se ho. Nebo cinkni Freddiemu.“

Zdruhé strany dveří je slyšet nějaké mumlání apak vzdalující se kroky.

„Alexio?“

Bea napíná uši, ale dcera už odešla abeze slova za sebou zanechala téměř hmatatelné zklamání. Stejně jako Almu autoškola vůbec nezajímá, je Alexia zřízení nadšená, jako by se už nemohla dočkat, až bude konečně samostatná.

Bea si myslela, že to bude přesně naopak, protože právě Alma potřebuje vozit do stáje. Ale od té doby, co Alexia na podzim začala filmovat, ipřes svých pouhých šestnáct let ochutnala dospělý život.

Bea se vysune zvany asáhne po mobilu. Jedna věc je kašlat na ni, ale že zapomíná ina své vlastní děti, to skutečně není vpořádku. Obrazovka telefonu je pokrytá vodou, jak se mokrou rukou hekticky pokouší psát text.

Kde seš??? Doprdelmáš autošklu! Alexia je strsněsmutná HNED zvlej!!!

Samozřejmě nedostane žádnou odpověď, ale než se stačí víc zamyslet, telefon najednou pípne aobjeví se zpráva.

Mluvil jsem sní. Alexia je OK.

Stihl už mluvit sAlexií? Okamžitě mu píše zpátky.

Není OK! Je přííííšernězoufalá! Kdy přjdeš?!

Opět bez odpovědi. Bea se zamotá do osušky aspěšně se vydá kdceřině pokoji, přičemž za sebou na světlých dubových parketách zanechává mokré stopy. Opatrně zaťuká, aaniž by čekala na odpověď, netrpělivě pootevře dveře. Alexia leží na posteli av ruce má telefon.

„Taťka ti teď volal?“

„Hm.“

„Co říkal?“

„Že si zajezdíme někdy jindy.“

„Řekl proč?“

„Ne, prostě někdy jindy.“

„Ale kdy teda dorazí?“

„Co já vím…“

Alexia odpovídá stručně aunaveně, jako by ji každé slovo příšerně vyčerpávalo.

„Aje pořád uFreddieho?“

„Nemyslím.“

„Proč si to nemyslíš?“

„Co já vím…“

„Panebože, něco ti přece musel říct, ne? Zamysli se pořádně! Amluv nahlas. Ane pořád jen co já vím.“ Bea slyší sama sebe, jak ostře apřísně zní. Tady ten „co-já-vím přístup“, na který Alexia najela, ji strašně provokuje, ale je jí jasné, že teď absolutně není vhodná situace dceru kárat. „Promiň, zlatíčko, jen jsem chtěla vědět…“

Jenže už je pozdě, dcera vypadne zpokoje apráskne za sebou dveřmi. Vprůběhu necelých dvou dnů se Bee podařilo vypudit dva členy rodiny.

*

Krájí cibuli, česnek apapriky na velké kusy, všechno hodí do mixéru azapne ho. Vtakovémhle vedru je gazpacho perfektní. Nebo když je člověku tak blbě od žaludku, že do sebe nedostane nic jiného než řídkou studenou polévku.

Do rodinné skupiny „Banérhvězdy“, ve které komunikují přes WhatsApp, nahlásila, že je nedělní večeře vsedm, ale nikdo na to nereaguje, ikdyž už za chvíli bude čtvrt na sedm. Alexia je očividně pořád naštvaná aurčitě je někde usvých „filmových přátel“ aAlma je ve stáji, kde se může zdržet neznámo jak dlouho, jako vždycky, když je ukoní. Vnejhorším případě bude Bea večeřet sama. Snaží se myslet na to, že ji každá další hodina přenese blíž kNiklasovu příchodu, kdy si konečně budou moct všechno vyříkat amít to za sebou.

Snad se už ty hodiny samoty, kterou údajně Niklas tak zoufale potřeboval, blíží ke konci. Ne že by mu trochu času pro sebe nepřála, vždyť iona potřebuje být někdy sama avždycky si navzájem uměli dávat prostor. Jenže to, že se prostě sebral azmizel, ji vytáčí.

Ačkoli teď už ani nemá sílu se zlobit. Je vyřízená ajen si přeje, aby už všechno bylo normální jako vždycky. Jednoho dne se tomu určitě všichni zasmějou abudou to dávat kdobru jako rodinný vtípek při letním grilování vHogrepsu. Budou se popadat za břicho, jak si tenkrát zkazili léto, protože Niklas zapomněl včas zaplatit lístky na Gotland apak se tak styděl, že radši nepřišel domů. Živě si představuje, jak sama tu anekdotu vypráví, gestikuluje utoho, Niklas ji vhodně doplňuje ajak se utoho láskyplně popichují. Henke stojí ugrilu, na kterém obrací jehněčí burgery, zpovzdálí naslouchá akroutí hlavou nad tím, jak je jeho bratříček někdy beznadějný. Lillis, Tore, Hampus aSus sedí okolo kamenného stolu se sklenkou vína ařehtají se téhle bláznivé epizodě, která je zábavná pokaždé, když se znovu vypráví. Zrovna teď se tomu teda smát nedá. Ale později, možná už dneska večer, až si to vyjasní aodpustí si.

Bea znovu zapne kuchyňský robot. Agresivní čepele řežou zeleninu aona zvýší otáčky na maximum. Rozsekaná rajčata arozdrcená červená cibule se vmixéru zmítají zběsilou rychlostí amotorizované nože přehlušují vše kolem ní. Najednou se jí zdá, že slyší ránu zchodby. Vypne mixér. Byly to vchodové dveře?

Klíče hlasitě dopadnou do stříbrné mísy ležící vpředsíni na skříňce av příštím okamžiku stojí na prahu Alma vjezdeckých rajtkách splátěnou taškou přes rameno. Beina vzrůstající naděje se okamžitě promění ve zklamání, nebo spíš vdrásavé rozladění ztoho, že je stále nejasné, kdy Niklas dorazí. Přinutí se kúsměvu.

„Perfektní načasování, gazpacho je hotové. Už jenom zasednout ke stolu.“

Alma odhodí tašku ausadí se. Vděčně pozoruje Beu, která nabírá studenou polévku do hlubokých talířů od Lillis.

„Kde je taťka?“

Bea jako by vté otázce slyšela něco navíc, co tam nepatří, ale možná si to jenom namlouvá.

„Bude tu každou chvilku.“

Dcera se natáhne po česnekovém chlebu azačne opatrně okusovat kůrku.

„Jak bylo ve stáji?“ zeptá se Bea.

„Issa už vyjela ven na Nicovi, takže jsem jen kydala hnůj.“

„Ale neděle astředy snad máš jezdit ty, ne?“

„To jo, ale pořád je to přece její kůň.“

„Ale vždyť my platíme za konkrétní dny. Mohla by se aspoň ozvat, když si to chce vyměnit, nebo ne?“

„Byla tam iEmmy, tak jsme kydaly spolu. To je vpohodě.“

Alma zaloví vtašce avytáhne knihu, aby naznačila, že už otom nechce mluvit. Bea toho využije azmění téma.

„Co to čteš?“

Alma zamává obalem, na kterém stojí Den, kdy kaštany vykvetou, budu odsud pryč od Bodil Malmstenové.

„Dospělá literatura!“ poznamená Bea.

„Bylo to na poličce vknihovně amně se líbil ten obrázek.“

Na obálce stojí románový hrdina Maurice, rozkročený na červeném pozadí. Alma otevře knihu na první stránce az ní na ně vykoukne Niklasův rukopis. Bea se nakloní ačte Almě přes rameno.

Červenec 1995

Pro Beavici – tu nejlepší, co znám

„Beavici?“ nechápavě opakuje Alma.

„To byla přezdívka, kterou mi dal Jacob, když jsme byli malí, akterou si pak pro mě přivlastnil Niklas, když jsme se dali dohromady.“

„Ale co to znamená?“

„Něco jako urputná pijavice – Bea pijavice. Beavice.“

„Docela hnusný…“

„Ne, to bylo myšleno láskyplně, protože jsem se ho pořád držela jako klíště. Teda jako pijavice. Aon se mě nesnažil setřást. Byl to moc hodnej starší brácha.“

Bea cítí, jak ji začínají pálit oči. Alma ji po očku ustaraně pozoruje.

„Seš smutná?“

„Ne, kdepak, to je hezká vzpomínka. Mám jenom hlad.“ Je to pravda jen způlky, protože se jí chce asi zvracet. „No ataky to vedro.“

Bea chce být ke svým dětem upřímná amyslí si, že je správné nezatajovat jim složité věci aukázat, že idospělí to mají někdy těžké amůžou být někdy naštvaní asmutní. Přesto však otomhle mluvit nedokáže. Nejspíš proto, že sama úplně nechápe, co se děje.

Další rána dveřmi. Nadskočí vočekávání, ale jakmile uslyší Alexii, která vhale mluví do telefonu, její naděje pomine. Druhá dcera vejde do kuchyně azačne se hned rozhlížet.

„Co je kjídlu?“

„Gazpacho.“ Bea opět nasadí úsměv.

„Tím se přece člověk nenají.“

„Je ktomu česnekový chleba.“

Bea jí podá tác aAlexia si vezme krajíček, aniž by cokoli řekla. Oříškově hnědé vlasy jí splývají vširokých vlhkých pramenech na ramena.

„Bylas na koupališti?“ zeptá se Bea apotlačí nutkání natáhnout ukazováček aodhrnout dceři ofinu, aby jí viděla do očí.

Alexia kývne.

„Ským?“

„STimem atak.“

„Prima. Na Kampáku?“

„Hm. Jeden chlap tam umřel.“

„Cože?“

Alma se zarazí se lžící vpuse aBea se otřese.

„Prokristapána, co se stalo?“

„Jen tam tak ležel ve vodě alidi začali ječet apak ho vytáhli adělali takový to umělý dýchání amasáž srdce.“

„Abyl určitě mrtvý?“

„No, nevím, ale když pro něho přijeli, moc živě nevypadal.“

Bea se snaží zvládnout tu divnou atmosféru azačne servírovat polévku.

„Aco jste teda pak dělali?“ zeptá se.

„Nic moc, zůstali jsme tam ještě chvilku apak jsme jeli.“

„Ajak se cítíš?“

„Dobře.“

„Tyjo, ale vždyť jsi viděla mrtvolu!?“ vykřikne Alma, súžasem se podívá na své dvojče amalinko si ukousne česnekového chleba.

„Aco bych měla podle tebe dělat? Brečet?“

Almy se dotkne Alexiin tvrdý tón azvedne se.

„Jdu se vysprchovat.“

„Zlatíčko, vždyť jsi to ještě nesnědla,“ pokusí se ji zastavit Bea.

„Už jsem nacpaná, je takové vedro… ale bylo to moc dobrý.“ Dojde kmyčce astrčí tam svůj talíř.

Alexia sedí dál amíchá gazpacho jako robot. Je úplně bledá. Bea kní přistoupí avezme ji do náruče. Cítí, jak je dcera napnutá abrání se bližšímu kontaktu jako vždycky vposlední době, už od chvíle, kdy dostala první menstruaci. Nerada se tulí na rozdíl od Almy, která si pořád tu atam sedne Bee na klín anechá se pochovat.

Je jí to líto. Když byla dcerka malá, viděla vní Bea hodně ze sebe, byly si tak podobné, nejen vzhledem ahnědými vlasy, ale ichováním. Alma je světlá po Niklasovi, zatímco Alexia byla vždycky trochu klučičí jako Bea.

Vzpomíná na divoké hry sJacobem ana to, jak jako dítě chtěla radši dědit jeho oblečení než kupovat nové. Vždycky si myslela, že to sAlexií bude jednoduché, protože jsou skoro stejné, ale teď je to přesně naopak. Mají to spolu komplikované. Nechce se jí tolik vnucovat, atak okrok ustoupí avyčkává. Jenže pak je potřeba ji pořádně obejmout, aby Alexia věděla, jak moc ji Bea miluje.

Pevně ji uchopí adrží, dokud Alexia nepovolí. Dívčino dospívající tělo se poddá apřitiskne se kní. Bea se nakloní anasaje Alexiinu vůni, kterou, jak věří, by poznala mezi miliony jiných. Dcera vzlykne, chytí se jí kolem pasu azavrtá do jejího měkkého břicha. Je to pořád dítě ižena vjednom jediném šestnáctiletém těle.

Bea ji ksobě přitáhne ještě pevněji, jako by ji chtěla chránit před něčím, čím si prošla, ale na to je už pozdě. Možná chce ochránit isama sebe před jakýmsi neurčitým nebezpečím, něčím zatím neznámým, co se pohybuje na okraji jejího zorného pole.

Pak se obě ve stejný okamžik pustí, téměř vrozpacích zté důvěrnosti. Alexia se rychle sebere avezme si talíř do svého pokoje. Bea tam dál stojí adívá se za ní. Jak jí vlastně je? Co se děje včlověku, když vidí někoho jiného se utopit? Musí si promluvit sNiklasem. Musí teď dceři pomoct, postarat se oni, ai když se vní bouří emoce, píše tak klidně, jak jen to jde.

Alexia dnes viděla, jak se někdo utopil. Je všoku abrečí. Potřebuje tě. Prosím, přijď domů.

Měla vplánu si číst vposteli, dokud Niklas nepřijde domů, ale musela usnout sbichlí na prsou, otevřené na stejné stránce jako včera. Jsou dvě vnoci aona se překvapeně rozhlédne. Na jeho straně postele stále nikdo neleží. Údiv se rychle změní vtupé rozhořčení.

Nepřijdu domů.

Potřebuju přemýšlet.

Co to vlastně znamená? Nehodlá přijít ani tuhle noc? Apřemýšlet očem?

Niklas jí neodpověděl na esemesku oAlexii ajejím zážitku sutopencem. Ani nezaznamenala potvrzení, že byla zpráva doručena.

Vezme zase telefon apoklepává na displej. Další zpráva nebo hovor stěží něco změní. Nebo by to měla zkusit přes WhatsApp? Začne psát do „Banérhvězdy“, ale rozmyslí si to, protože nechce svým zoufalstvím zbytečně děsit holky.

Vkrádá se do ní úzkost astahuje se jí hrdlo. Musí vypadnout. Vstane zpostele, popadne tepláky, které leží přes židli, rychle projde obývacím pokojem amine holčičí pokojíčky.

*

Teď tu je ale kvůli něčemu jinému. Přišla si pro manžela. Je jí nepříjemně atrapně, ale je zoufalá.

„Promiň, ale musím mluvit sNiklasem aon mi neodpovídá.“

„Chápu, ale není tady.“

Bea se na něj tázavě podívá.

„Takže vy jste včera nikde nebyli?“

„Tati…!“

*

*

*