Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Megan Devine

Je v pořádku, že nejsi v pořádku
Jak se vyrovnat se ztrátou a zármutkem

Přeloženo z anglického originálu knihy Megan Devine It’s OK That You’re Not OK: Meeting Grief and Loss in a Culture That Doesn’t Understand, vydaného nakladatelstvím Sounds True, Boulder, Colorado, 2017.
Copyright © 2017 by Megan Devine. Foreword © 2017 by Mark Nepo.
This translation published by exclusive license from Sounds True, Inc.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8558. publikaci

Překlad Mgr. René Souček
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Fotografie autorky © Anna Caitlin Photography 2020
Počet stran 280
První české vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4940-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-4939-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3498-4 (print)

Věnováno lidem, jejichž osud je pro ostatní zlým snem.

Otevřená všem ztrátám zpívá si s toulavou dívkou.
I ona je jí, sama sobě tak amuletem.

Alejandra Pizarniková

Drobná stvoření, jako jsme my,
dokáží nekonečnost snášet jen díky lásce.

Carl Sagan

O AUTORCE

Megan Devineová je spisovatelka, přednášející a obhájkyně zármutku. Jezdí po světě a povzbuzuje lidi, aby se nestyděli říkat pravdu o své bolesti a naučili se skutečně naslouchat druhým, aniž by se bezhlavě snažili napravovat zoufalou situaci truchlících. Žije společně s proměnlivou partičkou nejrůznějších zvířat v malém domku nedaleko dálnice v Oregonu.

Poznámka: Některá jména a identifikační údaje byly z důvodu ochrany soukromí osob změněny.

ŘEKLI O KNIZE

„Kniha Je v pořádku, že nejsi v pořádku je písemné svolení cítit to, co cítíte, dělat to, co děláte, a říkat to, co říkáte, když vás v životě zasáhne hluboká ztráta a svět vás nutí stát se zase člověkem, kterým víte, že už nikdy nebudete.“

Jonathan Fields

autor knihy How to Live a Good Life, zakladatel projektu Good Life

„Megan Devineová vystihuje zkušenost zármutku: zármutek není problém, který je třeba vyřešit, ale tajemství, které je třeba respektovat. Autorka chápe bolest z odsouzení, odmítnutí a nepochopení, kterou truchlící lidé musí od druhých snášet navíc k jejich zármutku ze ztráty někoho blízkého. Na tuto knihu jsem čekala 30 let a můžu ji doporučit každému, koho zasáhla smrt milovaného člověka.“

Donna Schuurmanová

vrchní ředitelka pro podporu truchlících dětí a rodin, Dougy Center

„Touto krásně napsanou knihou dává Megan Devineová našim zlomeným srdcím lék na matoucí návody naší kultury jak snášet nesnesitelné. Nemusíme se omlouvat za to, že jsme smutní! Zármutek není nemoc, ze které se musíme co nejdřív vyléčit! Krajina ztráty je jedním z nejposvátnějších míst, do kterých můžeme vstoupit. A Megan je přitom naší nebojácnou, odhodlanou a hluboce soucitnou průvodkyní.“

Mirabai Starrová

překladatelka knihy Temná noc: Sv. Jan od Kříže a autorka knihy Caravan of No Despair: A Memoir of Loss and Transformation

„Tato kniha je mocná. Mnoho knih o zármutku se zaměřuje jen na jeho „překonání“, ale tato kniha nám říká: ‚Podívejte se zármutku do očí a posaďte se s ním.‘ Tato kniha přistupuje k zármutku bez předsudků. Je chytrá a upřímná. Je poselstvím, které by si měl přečíst každý, koho potkala bolestná ztráta blízkého člověka.“

Theresa Reedová

Autorka knihy The Tarot Coloring Book

„Naše dnešní kulturní normy ohledně smrti nám znemožňují autenticky se vyrovnat se zármutkem, čímž nechtěně způsobují víc bolesti a utrpení nejen nám samotným, ale i lidem, na kterých nám nejvíc záleží. Tato kniha je dokonalým návodem, který nám radí, jak můžeme přispět k uzdravení sebe samých, lidí kolem nás i naší společnosti, která se vyhýbá smrti.“

Sarah Chavezová

výkonná ředitelka Order of the Good Death (Řád dobré smrti)

„Jako terapeutka a vdova zná Megan Devineová zármutek velmi důvěrně. V této úžasně upřímné a velmi ušlechtilé knize se vyrovnává se skutečností zármutku a připomíná nám, že to, co přetrvá, je láska.“

Jessica Handlerová

autorka knihy Invisible Sisters: A Memoir a Braving the Fire:
A Guide to Writing About Grief and Loss

„Tato kniha je velmi moudrá a potřebná. Její autorka Megan Devineová nám nabízí láskyplný, holistický a upřímný pohled na to, co znamená ‚navzájem se doprovázet v tom, co nás bolí‘.“

Steve Edwards

autor knihy Breaking into the Backcountry

„V kultuře, která nás pro zvládání zármutku ponechává žalostně nepřipravené, je tato kniha zdrojem inspirace pro budování lepších vztahů. Ukazuje nám cestu, jak být lidem, které máme rádi a kteří prožívají hlubokou bolest, spíš souputníky než zachránci. Měla by být povinnou četbou každého humánního člověka.“

Kate McCombsová

vztahová pedagožka a organizátorka akcí Tea & Empath
(Čaj a empatie)

„Megan Devineová nám říká pravdu o ztrátě a normalizuje tak zkušenost, kterou naše společnost cenzuruje a stigmatizuje. Její kniha nám poskytuje obrovskou útěchu a potvrzuje skutečnost našich pocitů. Svou prací a touto důležitou knihou nám Megan dává něco, co je v naší kultuře velmi vzácné: oceňuje a respektuje bolestnou ztrátu nám blízkého člověka a trpělivě nám naslouchá ve chvílích, kdy to nejvíc potřebujeme.“

Tré Miller Rodríguezová

autorka knihy Splitting the Difference: A Heart-Shaped Memoir

„Když nastanou těžké časy, je jednou z nejtěžších věcí snaha získat nebo dávat podporu. V této knize nás Megan Devineová právě takovými časy důstojně provází. S láskyplným přijetím a soucitem nám nabízí novou a laskavou perspektivu, kterou v nich potřebujeme.“

Vanessa van Edwarrdsová

autorka knihy Captivate a behaviorální výzkumnice
na ScienceofPeople.com

„Megan Devineová nám ukazuje, že zármutek můžeme přijímat vřele a s pochopením a že není třeba ho považovat za nemoc, ze které se musíme co nejdřív vyléčit. Je to neocenitelná kniha.“

Rene Denfeldová

autorka bestsellerů Magický únik a The Child Finder

„Tato kniha je radikálním pohledem na zármutek, který všichni potřebujeme. Megan Devineová rozbíjí společenské stereotypy a očekávání, která k intenzivní bolesti ze ztráty někoho blízkého přidávají jen další utrpení. Lidem, kteří prožívají zármutek, přinesou její slova útěchu a hluboký pocit uznání jejich bolesti. Přesné formulace, pronikavé úvahy a snadno proveditelná doporučení dělají z této knihy maják, který nám ukazuje cestu v našich nejtemnějších časech. Je to povinná četba pro každého, kdo chce druhým ulehčit jejich zármutek!“

Jana Decristofaro

koordinátorka služeb pro truchlící děti a rodiny, Dougy Center

„Těžce nabytá moudrost Megan Devineové má sílu normalizovat a uznat prožitek zármutku jako základní lidskou zkušenost. Pokud vás neustálé dotazy typu ‚Tak co, už je to lepší?‘ přivádějí k šílenství, přečtěte si tuto knihu a budete se na svůj zármutek dívat jinak.“

Chris Guillebeau

autor New York Times bestselleru The Happiness of Pursuit

„Kniha pro podporu a porozumění zármutku, která je napsaná upřímně, přímočaře a moudře.“

Jack Kornfield

autor knihy Cesta srdce

PŘEDMLUVA

Lidský úděl v sobě nese dvojí paradox. Zaprvé – nikdo nemůže žít váš život za vás: nikdo nemůže bojovat s tím, co je určeno vám, ani prožívat to, co máte prožívat vy. A nikdo to nedokáže zvládnout sám. Zadruhé – tento život nám byl dán proto, abychom milovali a zažívali ztráty. Nikdo neví proč. Prostě to tak je. Jestliže se rozhodneme pro lásku, pak nevyhnutelně poznáme i ztrátu a zármutek. Jestliže se ztrátě a zármutku budeme snažit vyhnout, pak nikdy nebudeme milovat doopravdy. Poznání lásky i ztráty nás však mocným a záhadným způsobem vede k plnému a hlubokému životu.

Megan Devineová poznala lásku i ztrátu do hloubky své bytosti, a proto je naší silnou a starostlivou společnicí na této cestě. Její život se navždy změnil, když ztratila milovaného člověka. Není to něco, co můžete překonat, ale něco, co v sobě musíte nést. Ztráta a zármutek mění náš pohled na svět. Krajina a terén našeho života se navždy změní a neexistuje žádný „normál“, do kterého bychom se mohli vrátit. Naším úkolem je vytvořit si novou a přesnou mapu naší cesty. Jak moudře říká Megan: „Nejsme tu proto, abychom svou bolest vyřešili, ale abychom o ni pečovali.“

Pravdou je, že trpící získávají moudrost, kterou potřebujeme i my ostatní. A protože žijeme ve společnosti, která se citovosti bojí, je důležité, abychom se vzájemně otevřeli hloubce lidské cesty, kterou lze poznat pouze skrze naše pocity. Pravé pouto lásky a přátelství se vytváří tím, jak moc dokážeme lásku i ztrátu prožívat. Aniž bychom přitom jeden druhého posuzovali nebo do něčeho nutili a aniž bychom přitom nechali jeden druhého utopit v hlubině smutku nebo se vzájemně zachraňovali před křtem duše, který nás v této hlubině čeká.

Jak říká Megan: „Skutečné bezpečí znamená prožívat účast s bolestí druhého a zároveň v ní poznávat sami sebe.“

Naším úkolem není zlehčovat námi prožívanou bolest nebo ztrátu, ale zkoumat a poznávat, co nám otevírají události, které mění náš život. Moje vlastní bolest a zármutek mě naučily, že když vás ztráta blízké osoby uvrhne do propasti, neznamená to, že by do ní spadl celý svět. Dar prožívat naši lidskou existenci se tak soustředí na obnovení toho, co je důležité, a na cestě z této propasti se necháváme vést svým srdcem.

Podobně jako Jan od Kříže čelící temné noci duše a Jákob zápasící s bezejmenným andělem na dně rokle se i Megan po ztrátě svého partnera Matta musela prodírat dlouhou a temnou roklí. A pravda, kterou přitom poznala, nezní, že všechno bude zase v pořádku, všechno se vyřeší nebo zapomene, ale že věci se budou dít dál s vědomím jejich pravé podstaty a že ti, kteří utrpěli velkou ztrátu, se znovu neoddělitelně propojí se životem, přestože pro ně už všechno bude jiné.

V Dantově Božské komedii vede Vergilius Danta z pekla do očistce, a to až do místa, kde Dante stane proti stěně z plamenů, které se bojí. Vergilius mu řekne, že nemá na výběr a uklidňuje ho: „Ó věř, kdybysi tisícletí mnohá ve klínu žárů těchto musil dlíti, ni vlas ti spálit není jejich vloha.“ Dantův strach však trvá. Vergilius to vycítí, položí mu ruku na rameno a zopakuje, že nelze jinak. Dante pak sebere odvahu a vstoupí do plamenů. Každý člověk k této ohnivé stěně jednou dojde. Stejně jako k ní Vergilius přivede Danta, i Megan nás provede peklem až k této stěně. Jejími plameny však už musíme projít sami a za ní se staneme svými vlastními průvodci. Stejně jako Vergilius, i Megan nám ukazuje cestu, ne tu jedinou a pravou, ale naši vlastní cestu, a nabízí lidem tonoucím ve zmatku a zármutku několik věcí, které jim na ní můžou posloužit. Milovat, zažívat ztráty a vzájemně se podporovat je odvážná práce, ať už je naše cesta jakkoli dlouhá. A Megan je naší odvážnou učitelkou. Pokud vás svírá zármutek, přečtěte si tuto knihu. Pomůže vám nést to, co máte nést právě vy, a poradí vám, jak na to nebýt sami.

Mark Nepo

PODĚKOVÁNÍ

V každé knize si vždy přečtu poděkování. Všímám si vzájemných vztahů, mentorů a průvodců, prostě života, který obklopuje knihu a jejího autora. Každá kniha je jen malým zlomkem života a jeho vedlejším efektem. Pokud to vyjádřím poněkud zvláštně, tak život a kniha se vzájemně vyživují. Tato kniha pro mě byla těžká i krásná, což z jejích stránek není vždy zřejmé, ale lidé, kteří mě znají, dobře vědí proč. Děkuji Samantě (která držela všechno pohromadě), Cynthii, Rosie, TC, Stephovi, Michaelovi, Sarah, Nagovi, Witovi a několika dalším lidem, kteří za mnou tenkrát přišli a pak zase třeba odešli. Děkuji vám za to, že jste se mnou byli, že jste mě vyslechli a že jste mě vyhrabali z laviny, která mě zasypala. Děkuji svým dvěma miláčkům, kteří pro mě při psaní této knihy znamenali hru, dobrodružství, úlevu a radost. Bylo, je a bude to s vámi krásné. Děkuji své tango skupině za to, že pro mě je jediným místem, kde můžu přestat psát a vypnout i hlavu. Děkuji svým studentům psaní, kteří jsou z mnoha důvodů páteří této knihy, za jejich e-maily a poznámky. Přicházejí mi od nich často v pravou chvíli, aby mi připomněly, proč tuhle práci vlastně dělám. Děkuji vám, že se mnou sdílíte své pocity a slova. Děkuji svým přátelům a příznivcům, kteří zemřeli během let od Mattovy smrti. Stále vás mám kolem sebe. Tehdy, stejně jako teď, pro mě vaše podpora hrozně moc znamená. Děkuji svému agentovi Davidu Fugateovi, který poselství kulturní transformace věřil od chvíle, kdy jsme spolu poprvé mluvili o zármutku. A děkuji svému týmu v Sounds True za jeho lásku a péči, ve které je všechno.

Přestože to může znít divně nebo možná domýšlivě, dlužím nekonečný dík i sama sobě – osobě, kterou jsem byla, která stála toho dne a v letech krátce poté u řeky a která žila, i když nechtěla. Tato kniha je milostným dopisem, který jsem jí napsala a kterým se k ní chci vrátit zpět v čase. Také jí chci touto knihou dát to, co nabízím všem čtenářům – dotknout se jí svými slovy, obejmout ji a pomoci jí přežít. Jsem moc ráda, že žila.

ÚVOD

Způsob, jakým v naší kultuře přistupujeme k zármutku, je nefunkční. Myslela jsem si, že o zármutku toho vím dost. Byla jsem přece skoro deset let psychoterapeutkou v soukromé praxi. Pracovala jsem se stovkami lidí – od bezdomovců a drogově závislých až po klienty v mé soukromé praxi, které pronásledují desítky let stará traumata, zneužívání a smutky. Pracovala jsem v oblasti vzdělávání a poskytování podpory obětem sexuálního násilí a pomáhala jsem lidem zvládat jejich nejhorší životní zážitky. Studovala jsem nejnovější poznatky z oblasti emoční gramotnosti a odolnosti. Cítila jsem, že dělám důležitou a užitečnou práci a hodně mi na ní záleželo.

A pak jsem jednoho krásného a obyčejného letního dne roku 2009 viděla, jak se můj partner utopil. Matt byl silný a zdravý sportovec. Do jeho čtyřicátých narozenin mu ten den chyběly jen tři měsíce. S ohledem na jeho tělesnou zdatnost a zkušenosti nebyl žádný důvod, proč by se měl utopit. Byla to náhoda, která nečekaně zničila můj svět.

Po jeho smrti jsem chtěla obvolat všechny svoje klienty a omluvit se jim za svou nevědomost. Přestože jsem měla velké zkušenosti s prací se silnými emocemi, Mattova smrt mi odhalila úplně jiný svět. Nic z toho, co jsem věděla, se při tak velké ztrátě nedalo využít. Měla jsem roky profesních zkušeností a školení. Kdo jiný než já by se tedy s takovou ztrátou měl umět vyrovnat?

Nic z toho mě však na takovou hrůzu nemohlo připravit. Nic z toho, co jsem se naučila, na takovou pohromu nestačilo. A nebyla jsem sama.

V prvních letech po Mattově smrti jsem pomalu objevovala společenství truchlících lidí. Spisovatelky, aktivisty, profesory, sociální pracovnice a vědce z našich profesních kruhů a naši malou skupinu mladých vdov a rodičů truchlících nad ztrátou malých dětí spojila společná zkušenost bolesti. Nesdíleli jsme však jen tragickou ztrátu. Každý z nás se ve svém zármutku cítil být svým okolím posuzován, zahanbován a napravován. Povídali jsme si o tom, jak nás ostatní povzbuzují, abychom se přes to „přenesli“, nechali minulost minulostí a přestali mluvit o lidech, které jsme ztratili. Jak nás lidé kolem nás nabádají, abychom prostě žili dál a že smrt někoho blízkého nám prý měla ukázat, co je v životě vlastně důležité. Dokonce i lidé, kteří se nám snažili pomoci, nás v konečném důsledku zraňovali. Zdálo se nám, že jejich sice dobře míněné, ale otřepané fráze a rady, jsou přezíravé a svou jednoduchostí a stručností znevažují hloubku naší bolesti.

Když jsme nejvíc potřebovali lásku a podporu, cítili jsme se osamělí, nepochopení, odsuzovaní a odmítaní. Lidé kolem nás k nám určitě nechtěli být krutí, prostě jen nevěděli, jak nám mohou pomoci doopravdy. Stejně jako mnoho jiných truchlících jsme o své bolesti s přáteli a rodinou přestali mluvit. Než se neustále obhajovat a vysvětlovat svůj zármutek lidem, kteří ho nedokážou pochopit, bylo pro nás jednodušší tvářit se, že je všechno v pořádku. Raději jsme vyhledávali společnost jiných truchlících, protože jenom ti vědí, co je skutečný zármutek.

Zármutek a ztrátu někdy zažije každý z nás. Všichni jsme někdy měli pocit, že naši velkou bolest nikdo nechápe. Všichni jsme někdy jen bezmocně sledovali bolest druhých. Všichni jsme někdy marně hledali vhodná slova, protože jsme věděli, že žádná slova nemůžou nějakou těžkou ztrátu vrátit. Je to beznadějná situace: truchlící nikdo skutečně nechápe, rodina a přátelé jsou vůči jejich zármutku naprosto bezmocní a bezradní. Víme, že potřebujeme pomoc, ale nevíme, o co a koho bychom vlastně měli požádat. Když se naopak snažíme pomoci, ve skutečnosti lidem, kteří prožívají nejhorší období svého života, jejich situaci ještě ztěžujeme. Naše nejlepší úmysly vyzní naprosto nevhodně.

Není to naše chyba. Všichni chceme ve chvílích hlubokého zármutku cítit lásku a oporu a všichni chceme pomoci lidem, kteří se trápí a které máme rádi. Problém je v tom, že jsme se to naučili dělat špatně.

Naše kultura vnímá zármutek jako nějakou chorobu: děsivou, špinavou emoci, které je třeba se co nejdřív zbavit a hodit ji za hlavu. Proto máme zastaralé názory na to, jak dlouho by měl zármutek trvat a jak by měl vypadat. Vnímáme ho jako něco, co musíme překonat a napravit, ne jako něco, o co je třeba pečovat. I lékaři se učí považovat zármutek spíš za poruchu než za přirozenou reakci na hlubokou ztrátu. Když ani profesionálové nevědí, jak nakládat se zármutkem, tak těžko lze očekávat, že my ostatní to budeme dělat správně a s potřebným taktem.

Mezi tím, co si přejeme, a tím, kde právě jsme, zeje hluboká propast. A nástroje, které teď máme pro péči o zármutek k dispozici, tuto propast nemůžou překlenout. Naše kulturní a profesionální představy o tom, jak má zármutek vypadat, nám brání v náležité péči o sebe samé v zármutku i ve správné podpoře truchlících lidí, které milujeme. Ještě horší je, že tyto zastaralé představy přidávají k přirozené a normální bolesti zbytečné utrpení. Může to však být i jinak.

Od Mattovy smrti jsem prostřednictvím svých webových stránek Refuge in Grief (Útočiště v zármutku) pracovala s tisíci truchlících. Poslední roky jsem strávila získáváním zkušeností s tím, co při dlouhém trmácení se zármutkem skutečně pomáhá. Přitom se ze mě stala celostátně známá mluvčí nejen v oblasti podpory při zármutku, ale také v oblasti soucitnějšího a vhodnějšího způsobu vytváření vzájemných vztahů.

Moje teorie v oblasti zármutku, zranitelnosti a emoční gramotnosti vycházejí z mých vlastních zkušeností a z příběhů a zkušeností tisíců lidí, kteří se snaží krajinou zármutku projít co nejlépe. Díky truchlícím a přátelům a členům jejich rodin, kteří se jim snaží být oporou, jsem zjistila, že skutečný problém spočívá v tom, že naše kultura nás prostě nenaučila, jak se k zármutku postavit, a nemáme tak dovednosti potřebné k tomu, abychom s ním dokázali druhému člověku skutečně pomoci.

Pokud se o sebe chceme navzájem lépe starat, musíme zármutek znovu polidštit. Musíme o něm mluvit. Musíme ho chápat jako přirozený a normální proces, ne jako něco, čemu bychom se měli vyhýbat, co bychom měli uspěchat nebo kritizovat. Musíme začít mluvit o skutečných dovednostech potřebných k tomu, abychom dokázali žít život, který se pro nás v důsledku ztráty milované osoby naprosto změnil.

Kniha Je v pořádku, že nejsi v pořádku přináší nový pohled na zármutek – nový model, který nenabízí nějaký profesor zavřený v kabinetu a zahloubaný do teoretického studia zármutku, ale člověk, který ho skutečně prožil. Já jsem v zármutku žila. Svíjela jsem na podlaze a brečela, nemohla jsem jíst ani spát a nedokázala jsem odejít z domu na víc než pár minut. Ležela jsem na pohovce u psychoterapeuta a poslouchala zastaralé a naprosto nepodstatné řeči o fázích a síle pozitivního myšlení. Potýkala jsem se s fyzickými dopady zármutku, jako je ztráta paměti, kognitivní změny nebo úzkost, a našla jsem nástroje, které přitom pomáhají. Díky kombinaci mých klinických dovedností a vlastních zkušeností jsem se naučila, jaký je rozdíl mezi řešením bolesti a péčí o bolest. Na vlastní kůži jsem zažila, proč je snaha vymlouvat někomu jeho zármutek zraňující a zcela odlišná od pomoci mu s jeho zármutkem žít.

Tato kniha nabízí způsob, jakým lze náš vztah k zármutku přehodnotit. Povzbuzuje čtenáře, aby svůj zármutek vnímali jako přirozenou reakci na smrt a ztrátu, ne jako nenormální stav, který je třeba co nejdřív změnit. Když se přestaneme na zármutek soustřeďovat jako na problém, který je třeba vyřešit, a budeme ho vnímat jako prožitek, o který je třeba pečovat, dáme trpícímu to, co si sami přejeme nejvíc – porozumění, soucit a potvrzení – a ukážeme mu cestu skrze bolest.

Kniha Je v pořádku, že nejsi v pořádku ukazuje čtenářům, jak soucitně zvládat svůj život v zármutku. Není to však jen kniha pro trpící, jejím cílem je, aby se situace zlepšila pro všechny. Každý z nás někdy v životě zažije hluboký zármutek nebo ztrátu. Každý z nás potká někoho, kdo takovou ztrátu právě prožívá. Ztráta je univerzální lidská zkušenost.

Ve světě, který nám říká, že zármutek nad smrtí člověka, kterého jsme milovali, je nemoc, co je třeba léčit, nabízí tato kniha jiný pohled. Snaží se nás povzbudit k přehodnocení našeho vztahu k lásce, ztrátě, smutku a společenství. Když budeme chápat skutečnou podstatu zármutku, můžeme vytvořit nápomocnější, láskyplnější a solidárnější kulturu. Můžeme získat to, co si všichni přejeme nejvíc: pomáhat si ve chvílích nouze a cítit lásku a podporu bez ohledu na to, jaké hrůzy se v našich životech objeví. Když změníme způsob, jakým o zármutku mluvíme, získáme tím mnoho všichni.

To, co je nám všem společné – a co je skutečným důvodem vzniku této knihy – je touha lépe milovat. Milovat sami sebe uprostřed velké bolesti a milovat se navzájem, když je bolest našeho života příliš velká na to, aby ji člověk dokázal unést sám. Tato kniha nabízí dovednosti potřebné k tomu, aby se taková láska stala skutečností.

Děkuji vám, že jste tady. Děkuji za vaši ochotu číst, naslouchat a učit se. Společně můžeme zármutek zlepšit, přestože to, co se stalo, nedokážeme napravit.

ČÁST I
VŠECHNO JE OPRAVDU
TAK ŠÍLENÉ,
JAK SI MYSLÍTE

1
SKUTEČNOST ZTRÁTY

Především chci, abyste si uvědomili, že je to opravdu taková hrůza, jak si myslíte.

Ať si říká, kdo chce, co chce, je to prostě na nic. To, co se stalo, už nelze napravit. To, co je ztraceno, už nelze vrátit. Na této ústřední pravdě není nic hezkého.

Lze ji jen vzít na vědomí.

Prožíváte utrpení. Nelze ho ničím zmírnit.

Skutečnost vašeho zármutku je úplně jiná, než jak ji vidí ostatní. Prožíváte bolest, ze které se nemůžete nijak vymanit.

Nepotřebujete žádná řešení. Nepotřebujete se přes svůj zármutek přenést. Potřebujete, aby váš zármutek někdo viděl avzal ho na vědomí. Potřebujete někoho, kdo vás bude držet za ruku, když vněmé hrůze stojíte před temnou propastí, která se objevila ve vašem životě.

Některé věci se nedají napravit. Musíme je jen unést.

SKUTEČNOST ZÁRMUTKU

Když do vašeho života vstoupí smrt nebo událost, která vám výrazně zasáhne do života, všechno se změní. Přestože obecně se smrt nebo ztráta dají předpokládat, často knim dochází zcela nečekaně. Anajednou je všechno jinak. Život, se kterým jste počítali, zničehonic zmizí– doslova se vypaří. Váš svět se zhroutí anic pro vás nemá smysl. Žili jste celkem normální život, ale tahle normálnost je najednou ta tam. Inteligentní lidé zvašeho okolí vás začnou bombardovat hesly afrázemi, které vás mají povzbudit. Snaží se vám vaši bolest ulehčit.

. . .

Takhle jste si to ale vůbec nepředstavovali.

Čas se zastavil anic nevypadá jako skutečné. Vmysli si stále přehráváte určité události adoufáte, že to všechno dopadne jinak. Zobyčejného, každodenního světa, ve kterém dál žijí ostatní lidé, máte pocit hrubosti akrutosti. Nedokážete už ani jíst (nebo naopak jíte všechno, na co přijdete). Nedokážete už ani spát (nebo naopak spíte pořád). Každý předmět ve vašem životě se stává archeologickým nálezem asymbolem života, který býval amohl trvat dál, ale je pryč. Neexistuje žádné místo, které by tato ztráta nezasáhla.

Během dnů atýdnů, které od ní uplynuly, jste osvém zármutku slyšeli nejrůznější věci: „Určitě by nechtěla, abys ztoho byl smutný. Všechno špatné je kněčemu dobré. Buď ráda, že jste toho spolu prožili tolik. Jsi silná, chytrá aschopná – ty to zvládneš! Tahle zkušenost tě posílí. Vždycky můžeš začít znovu. Můžeš si přece najít jiného partnera, mít další dítě, rozpustit svou bolest vněčem krásném, užitečném adobrém.“

Jenže fráze apovzbuzování nic neřeší. Taková podpora ve vás ve skutečnosti jen vyvolává pocit, že vám nikdo na světě nerozumí. Neřízli jste se opapír do kopírky. Nemáte krizi důvěry. Nepotřebovali jste tuhle ztrátu zažít proto, aby vám došlo, co je skutečně důležité, abyste našli své poslání, nebo dokonce abyste si uvědomili, že vás někdo opravdu miluje.

Jedinou cestou vpřed je říct si pravdu osvém zármutku: tahle ztráta je přesně tak hrozná, jak si myslíte. Alidé, přestože se sebevíc snaží, skutečně na vaši ztrátu reagují tak nevhodně, jak si myslíte. Nejste blázen. Stalo se něco šíleného avy na to reagujete jako každý normální člověk.

VČEM JE PROBLÉM?

Většina ztoho, co se dnes vydává za podporu vzármutku, moc užitečné není. Protože ozármutku se nemluví, považuje ho většina lidí amnoho odborníků za nějakou ztrátu sebeovládání avybočení znormálního šťastného života.

Věříme, že cílem podpory truchlících, ať už osobní nebo odborné, je dostat je ze zármutku azbavit je bolesti. Zármutek se musí překonat co nejdřív. Je to sice nešťastná, ale pomíjivá zkušenost, se kterou je třeba se poprat ahodit to za hlavu.

Právě toto chybné přesvědčení způsobuje, že mnozí truchlící se cítí osaměle aopuštěně. Zármutek vyvolává spoustu posuzování asnah onápravu. Mnozí truchlící pak mají pocit, že je jednodušší ojejich bolesti raději nemluvit. Protože oskutečnosti takových ztrát nemluvíme, mnoho truchlících si myslí, že jejich prožívání je podivné, záhadné nebo špatné.

Na zármutku však nic špatného není. Je přirozeným prodloužením lásky. Je zdravou arozumnou reakcí na ztrátu. Když se kvůli zármutku cítíte špatně, neznamená to, že je špatný. Když máte pocit, že šílíte, neznamená to, že jste blázni. Zármutek je součástí lásky. Lásky kživotu, lásky ksobě, lásky kdruhým. To, co prožíváte, přestože vás to bolí, je láska. Aláska často přináší bolest. Občas inesnesitelnou.

Pokud tuto zkušenost chceme vnímat jako součást lásky, musíme oní začít mluvit skutečnými pojmy, ne jako opatologii ane snějakou falešnou nadějí, že nakonec všechno bude vpohodě.

ZÁRMUTEK VĚTŠÍ NEŽ „NORMÁLNÍ“ SMUTEK

Každodenní život přináší ztráty asmutek. Vnaší kultuře musíme udělat obrovský kus práce, aby každý mohl vyjádřit svůj názor aabychom dokázali uznat aocenit veškerou bolest, kterou nosíme vsrdci, avšechny ztráty, které nás potkávají. Tato kniha však není otěchto každodenních záležitostech.

Během života dostáváme rány, které nás hodně bolí, ale které dřív nebo později dokážeme překonat. Prací na sobě atvrdou dřinou lze transformovat vnímání mnoha potíží. Jak říkají stoupenci Jungovy psychologie, na konci každé životní útrapy skutečně lze najít zlato. Jenže nějaká zásadní ztráta do této kategorie nepatří. Nejde onějaký náročný den vpráci. Není to jako nedostat něco, co jste si opravdu moc přáli. Není to jako vzdát se něčeho skvělého proto, abyste mohli získat pro vás „příhodnější“ zkušenost. Nejde ožádnou transformační práci vedoucí kproměně osobnosti.

Existují ztráty, které zcela přetvoří vaše uspořádání světa. Smrt, která změní váš pohled na všechno, azármutek, který všechno zboří. Bolest, která vás přenese do úplně jiného vesmíru, přestože si všichni ostatní myslí, že tolik se toho zase nezměnilo.

Když mluvím oztrátě azármutku, mluvím oudálostech, které zásadně narušují náš přirozený řád věcí. Mám na mysli nehody anemoci, katastrofy způsobené přírodou nebo člověkem, násilné činy asebevraždy. Mám na mysli náhodné, nečekané aneobvyklé ztráty, které se mi díky mé práci zdají být stále častější. Mám na mysli skryté ztráty abolest, okteré nikdo nechce mluvit nebo okteré spíš nikdo nechce slyšet:

■Dítě, které zneznámého důvodu zemřelo několik dní před narozením.

■Mladý sportovec plný energie, který skočil do vody tak nešťastně, že ochrnul.

■Mladá žena, které při náhodné krádeži auta zastřelili před očima manžela.

■Partner, kterého smetla nečekaně silná vlna.

■Energická azdravá žena, ukteré byla při rutinní lékařské prohlídce zjištěna rakovina ve čtvrtém stádiu akterá během několika měsíců po tomto oznámení navždy opustila manžela, malého syna amnoho přátel.

■Dvacetiletý mladík, kterého při práci vhumanitární misi vJižní Americe srazil autobus.

■Rodina na dovolené vIndonésii vdobě, kdy její pobřeží zasáhla vlna tsunami.

■Komunita, co se vzpamatovává ze zločinu znenávisti, který její členové zaplatili životem.

■Malé dítě, kterého připravilo oživot onemocnění kostní dřeně.

■Bratr, který svámi byl ještě usnídaně živý azdravý, ale nedožil se oběda.

■Přítel, jehož závažné problémy jste si uvědomili, až když si sám sáhl na život.

Možná tuto knihu čtete, protože zemřel někdo vám blízký. Jsem tu, protože někdo zemřel. Možná tuto knihu čtete, protože se váš život kvůli nehodě nebo nemoci, násilnému činu nebo zásahem přírody nenávratně změnil. Jak náhodný akřehký život může být.

Okřehkosti života aotom, že vjednu chvíli může být všechno normální, ale vzápětí se to úplně změní, se moc nemluví. Nemáme pro to správná slova avěty, nedokážeme tomu čelit ani jako jednotlivci aani jako společnost, protože otom nemluvíme. Když pak nejvíc potřebujeme lásku apodporu, tak máme smůlu. Ato, co se nám nabízí, ani zdaleka neodpovídá našim potřebám.

Skutečnost zármutku je jiná, než jak ji vidí nebo odhadují ostatní. Fráze ajednoduchá vysvětlení zde nefungují. Ne všechno se děje znějakého důvodu. Ne každou ztrátu lze proměnit na něco užitečného. Potkávají nás situace, ve kterých nenajdeme vůbec nic dobrého. Otomto druhu bolesti musíme začít říkat pravdu. Ozármutku, lásce aztrátě.

Pravdou totiž je, že milovat se vzájemně tak či onak znamená vzájemně osebe přicházet. Žít vnašem pomíjivém anestálém světě je těžké. Naše srdce přijímají rány, které nelze nijak napravit. Existuje bolest, která se stává trvalou součástí našeho života. Amy potřebujeme vědět, jak ji vydržet, jak přitom osebe pečovat ajak se starat jeden odruhého. Potřebujeme vědět, jak žít ve světě, kde se náš život může kdykoli zásadně změnit.

Musíme začít mluvit otéto skutečnosti života, která je také skutečností lásky.

PŘEŽITÍ

Pokud jste se vživotě ocitli právě tady, aniž byste si to přáli avůbec jste stím nepočítali, je mi to líto. Nemůžu vám říct, že se nakonec všechno nějak vyřeší. Nemůžu vám říct, že nakonec všechno bude vpohodě.

Vy nejste „vpohodě“ amožná už „vpohodě“ ani nikdy nebudete. Ať už vsobě máte jakýkoli zármutek, je důležité připustit si, že je to pro vás zlé atěžké. Je to opravdu strašné, děsivé aknepřežití.

Tato kniha není otom, jak váš zármutek napravit nebo vyřešit. Jejím cílem není váš stav „zlepšit“ nebo vás vrátit zase do „normálu“. Tato kniha je otom, jak žijete se svou ztrátou. Jak dokážete nést to, co nelze vyřešit, ajak to všechno přežijete. Apřestože je myšlenka, že něco tak strašného přežít můžete, sama osobě znepokojivá aděsivá, pravdou je, že to snejvětší pravděpodobností skutečně přežijete.

Vaše přežití aváš život po takové ztrátě se nebude držet nějakých kroků nebo fází, ani se nebude shodovat spředstavami jiných lidí otom, jak byste měli žít. Návod kpřežití nenajdete aani ho nemůžete najít vnějakých jednoduchých odpovědích nebo vtom, že svůj ztracený život hodíte za hlavu abudete předstírat, že jste oněj vlastně ani nestáli.

Abychom přežili anašli život, který je pro nás skutečný apravdivý, musíme začít tím, že budeme říkat pravdu. Je to skutečně taková hrůza, jak si myslíte. Všechno je vážně tak hrozné abizarní, jak vám to připadá. Když začneme takto, můžeme mluvit oživotě se zármutkem aoživotě vlásce, která zůstává.

JAK POUŽÍVAT TUTO KNIHU

Kniha Je vpořádku, že nejsi vpořádku je rozdělena do čtyř částí: skutečnost ztráty, co dělat se zármutkem, přátelé arodina acesta vpřed. Vcelé knize budete průběžně nacházet úryvky ztextů studentů mého kurzu Jak se vypsat ze zármutku. Jejich slova, často ještě víc než moje vlastní, ilustrují náročné amnohostranné aspekty upřímně aotevřeně prožívaného zármutku.

Ačkoli kniha postupuje vtématu lineárně, můžete různé pasáže dle svého uvážení přeskakovat. Stejně jako vpřípadě zármutku není žádný správný způsob, jak sní pracovat. Zvláště vpočátečním zármutku dokážete vstřebat jen určité množství informací. Přestože před ztrátou blízké osoby jste se třeba dokázali dlouho soustředit, zármutek dokáže vaše soustředění značně zkrátit. Čtěte knihu po zvládnutelných úsecích. (Víc otom, jak zármutek ovlivňuje mozek atělo, se dočtete včásti 2.)

První část knihy je okultuře zármutku aotom, jak přistupujeme kbolesti, jako je ta vaše. Prozkoumáme historické kořeny emoční negramotnosti anaší hluboké nechuti čelit skutečnosti bolesti. Půjde oširoký pohled na zármutek (alásku) viděné velmi dlouhým dalekohledem.

Proč by vás měl takový pohled, pokud se vám svět zhroutil právě teď, vůbec zajímat? Proč byste vlastně měli trávit čas přemýšlením otom, jak je tento svět emočně negramotný?

Je pravda, že vprvních dnech na nějakém chápání zármutku vnaší kultuře nezáleží. Důležité je však vědět, že nejste jediní, kteří mají pocit, že je svět celkově zklamal. Diskuse ozpůsobu, jakým se vnaší kultuře vyrovnáváme se zármutkem, vám mohou pomoci cítit se méně osaměle. Můžou potvrdit bláznivý nesoulad mezi vaší skutečností askutečností, kterou vám vnucují ostatní. Právě rozdíl mezi tím, čemu věří okolní svět, atím, co jste poznali jako pravdu, může být na zármutku jednou znejtěžších věcí.

Je mi opravdu líto, že tuto knihu potřebujete, ajsem moc ráda, že jste tady.