Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

JAN KRAVČÍK & LĪGA KĻAVIŅA

ČESKÁ DÉMONOLOGIE
TUCET PŘÍŠERNÝCH STRAŠIDEL ČECH, MORAVY A SLEZSKA

vydala GRADA PUBLISHING, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz | www.grada.cz
tel. +420 234 264 401
jako svou 9291. publikaci

odpovědná můra HANA FRUHWIRTOVÁ
grafický šotek JAN KRAVČÍK
sázeno písmy LAPTURE a FRIEDHOF

počet stran 80
první vydání, Praha 2024
vytisklo Tisk Centrum s. r. o., Moravany u Brna

© 2024 Grada Publishing
Author © 2024 Jan Kravčík
Illustrations © 2024 Līga Kļaviņa-Raiska

ISBN 978-80-271-7332-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7331-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-5017-0 (print)

AUTOŘI

Jan Kravčík

POCHÁZÍ Z PRAHY (*1978) a nyní žije na Berounsku. Kromě vzrušujícího zaměstnání v oblasti lepší regulace se věnuje i psaní, překladům a knižní grafice. Je autorem pětidílné fantasy série LETOPISY VUKOGVAZDSKÉ DRUŽINY. Zajímají ho slovanské jazyky, mytologické bytosti a černý bez. Ve volných chvílích staví modely japonských letadel z druhé světové války, pěstuje na zahradě kakosty nebo hraje deskové hry se svými dcerami. Nezapomeňte se podívat na jeho stránky DEMONOLOGIE.CZ.

Līga Kļaviņa-Raiska

NARODILA SE V Lotyšsku (*1988), žije na vsi u města Cēsis a užívá si blízkost přírody. Jako ilustrátorka na volné noze tvoří pro domácí i zahraniční nakladatelství a další klienty. Když zrovna nemaluje nebo nekreslí, nejraději cestuje po vlasti se svou rodinou a pátrá po zajímavých a zapomenutých místech – zámcích, hřbitovech a přírodních útvarech, kterých je Lotyšsko plné. Intenzivně se zajímá o folklór, mytologii, historii a miluje strašidelné příběhy a pověsti, které ji inspirují k další tvorbě.

ÚVODEM

Někteří tu byli dřív než lidé. Jiní dorazili spolu s nimi. A dalším dali lidé vzniknout. Démoni lesů, vod a hor, později i polí, statků, rybníků, hradů i měst.

DNES JIM ŘÍKÁME strašidla, duchové, nadpřirozené či dokonce pohádkové bytosti. Slouží nám hlavně pro pobavení nebo jako připomínka zdánlivě idylických starých časů, kdy lidský život závisel na přírodních cyklech víc, než si dnes dovedeme představit. Ale pro naše předky tito démoni nebyli zdrojem zábavy, nýbrž děsivými spoluobyvateli. Spoluobyvateli krutými, lstivými a mstivými, před nimiž bylo nutné mít se ustavičně na pozoru.

Přestože kusé zmínky se nám dochovaly už ze středověku, lidová vyprávění o strašidlech začala být v českých zemích systematičtěji zaznamenávána až v 19. století. Lidové pověsti – tedy písemné záznamy toho, co si lidé povídali – dodnes zůstávají často jedinými zdroji poznatků o démonech, jejichž starší podoby se snaží odhalit folkloristé a etnologové s antropology.

Podoby a povahy strašidel, jak je známe dnes, jsou totiž výsledkem tisíciletého vývoje, v němž se mísí univerzální archetypy s místními přísadami. Nepropadejme proto nezdravým iluzím o vlastní výjimečnosti. Stejné či obdobné démony zpravidla najdeme v ostatních evropských, ale i mnohem vzdálenějších zemích. Přesto jsou některá ze strašidel sídlících u nás v lecčem jedinečná.

Cílem této knihy je představit jak nejznámější, tak i méně známá či pozapomenutá strašidla. Stovka převyprávěných démonologických i historických pověstí umožňuje získat jasnější představu o jejich vzhledu i chování, a zároveň poskytuje cenný náhled do každodennosti našich předků. Současně jsme se snažili ukázat strašidla ve starších, zpravidla drsnějších podobách, které naháněly hrůzu leckdy ještě v minulém století, než je moderní populární kultura přetvořila do mírnějších pohádkových verzí.

Pokud si při četbě některé z pověstí uvědomíte, že tohle se přece vypráví i u vás, ale že to celé bylo trochu jinak a že je autor naprostý ňouma – máte zřejmě ve všem pravdu. Příběhy neznají hranice zemské ani etnické a stejný motiv lze často nalézt v mnoha verzích po celém dnešním Česku – ať už zaznamenaný česky, německy, polsky či v některém z mnoha nářečí.

Tato kniha ale není folkloristickou příručkou – jde jen o další, převážně beletristické zpracování látek, které jsou rozesety po mnoha knihách a článcích. Bez nich by vzniknout nemohla, a proto jejich autorům patří dík nejen za inspiraci, ale i za úsilí, které sběru strašidelných pověstí věnovali.

I díky nim žijí česká strašidla dodnes.

DIVOŽENKA

Šli jste už někdy lesem aza bílého dne se vás zmocnil nepříjemný pocit, že vás někdo pozoruje? Nebyl to jen pocit. Lesy kolem nás odpradávna obývají diví lidé. Vypadají skoro jako my, ale protože žijí vjeskyních nebo pod skalními převisy, jsou špinaví, zarostlí amají snědou či nazelenalou pleť. Odivých mužích toho víme méně, odivých ženách více. Vkaždém případě je třeba mít se před nimi na pozoru, protože jsou nevypočitatelné. Jednou jsou zvědavé apřátelské adokážou člověka iobdarovat. Jindy ho zas mohou pořádně vyděsit – adokonce uštvat ksmrti.

DIVOŽENKY JSOU VYZÁBLÉ, většinou ošklivé ženy svelkou hlavou adlouhými zcuchanými černými nebo rudými vlasy. Oblékají se málo, nebo vůbec. Narazit na ně se dá nejen vlese. Občas vycházejí na louky či pole, kde sbírají len na plátno nebo klasy na chleba. Často také přicházejí žádat lidi žijící na samotách nebo na kraji vesnic opředměty, které si neumí vyrobit. Říká se třeba, že hospodyně by neměly škudlit avytírat zbytky vajec ze skořápek, ale vyhodit je nevytřené na smetiště, kde si je vezmou divoženky na koláče pro své děti.

Divoženky mluví zvláštní řečí, podobné té naší, ale není lehké jim rozumět. Slova překrucují, prokládají výrazy, které neznáme, hovoří vzáporech, zkrátka domluva snimi nebývá snadná.

Na jednu stranu je moudré udržovat sdivoženkami dobré vztahy, na stranu druhou je třeba být ostražitý. Pro čerstvé matky to platilo dvojnásob. Vdobách, kdy ženy nerodily vnemocnicích za asistence lékařů, ale doma spomocí porodní báby, mívaly rodičky vyhrazen ve světnici kout, zpravidla oddělený od zbytku místnosti zástěnou zlátky. Takzvaná koutná plachta visela od stropu až na podlahu, aby chránila matku idítě před působením temných sil nebo uřknutím zlých lidí. Za touto plachtou pak rodička trávila celé šestinedělí – šest týdnů po porodu, kritických pro její zotavení anavázání vztahu smiminkem – asvůj kout nesměla opustit. Pokud tak učinila, divá žena jí mohla miminko ukrást amísto něj podstrčit své škaredé, neduživé dítě svelkou hlavou.

Takovému dítěti se pak říkalo různě, nejčastěji podhozenec nebo divous. Málokdy se naučilo pořádně mluvit, bylo hloupé, případně potměšilé až zlomyslné apáchalo víc škody než užitku. Ostatně omnoha slaboduchých lidech se na venkově říkalo, že jsou vyměnění.

PO KOM MÁ TU HLAVU?

PŘÍBĚHŮ ODĚTECH PODSTRČENÝCH divoženkou je zejména na Moravě spousta. Pověst ze Soběchleb na Hranicku vypráví omatce, která si pět dnů po porodu vyběhla před chalupu pro dříví, anásledující noc její chlapeček proplakal. Ženě se hned zdál nějaký divný, jako by neduživý, vdalších měsících vůbec nerostl. Že jde ověščáka – syna věštky, jak na Hané říkali divoženkám, jí potvrdila až přivolaná porodní bába. Ta si naštěstí věděla rady avysvětlila ženě, jak získat svého pravého syna zpět, aby se zněj nestal divý muž.

Nejprve bylo zapotřebí sehnat půdu zhrobu nekřtěňátka – dítěte, které zemřelo dřív, než bylo pokřtěno. Vyděšená matka se vypravila na hřbitov, nakopala hlínu zhrobečku uzdi, apřestože se za jejími zády ozývaly příšerné zvuky, při kterých tuhla krev žilách, ani jednou se neotočila – přesně jak jí bába kladla na srdce. Dalším krokem bylo načrtnout na podlaze kolem sebe akolébky kruh svěcenou křídou. Krok číslo tři: začít na podhozence sypat hřbitovní hlínu.

Netrvalo dlouho ado místnosti se přišourala vyzáblá, škaredá ženština. Sápala se po dítěti, ale do kruhu vkročit nemohla. „Vrátím ho, až mi vrátíš to moje!“ vykřikla odvážná matka. Nato věštka zpod hábitu vytáhla ukradeného synka ahodila ho do kruhu. Žena jí předala věščáka, divoženka zmizela amatka vslzách konečně objala své pravé dítě.

TÁHNI ASRŮSTEJ!

NE VŽDYCKY SI ale čerstvá matka mohla dovolit zůstat po porodu šest týdnů doma. Tak to dřív chodívalo – kdepak mateřská dovolená, jakmile se můžeš postavit na nohy, hybaj na robotu! Robota bývala nucená práce – vesničané museli několik dní vtýdnu pracovat na polích svého pána bez nároku na odměnu. Ovlastní pole se pak mohli starat až ve svém „volnu“. Aby lidé robotu nešidili, dohlížel na ně panský pohůnek, takzvaný dráb.

Tak se často stávalo, že divé ženy vyměnily dítě matce pracující na poli. Pověst zOpatova na Svitavsku vypráví, jak jedna šestinedělka vyrazila robotovat na pole sostatními lidmi ze vsi. Miminko zabalené vpovijanu vzala ssebou, na mezi ho položila do stínu pod šípkový keř apustila se do pletí máku. Když došla až na druhý konec pole, uslyšela, jak dítě hrozně křičí. Vyrazila kněmu, ale dráb jí zastoupil cestu sholí vruce aodháněl ji pryč. Mladá matka lomila rukama, vslzách prosila drába, ať ji pustí kdítěti, ale ten byl neoblomný astále se kplačícímu dítěti ohlížel. Ostatní reptali nad tou krutostí – kdo to kdy viděl, proč by ženská nemohla konejšit své děcko? Ale za chvíli usedavý pláč utichl. Dráb se ještě jednou ohlédl, pustil matku za dítětem azačal vysvětlovat, co se stalo.

Zatímco šestinedělka pracovala, zhouští vyběhly divé ženy avyměnily jí dítě za své. Dráb to zpozoroval, až když divoženky snemluvnětem mizely vblízkém lese, ale nechtěl vyvolat poprask. Když pak podvržené dítě marně plakalo hlady, usoudily divé ženy, že ho daly špatné, nedbalé osobě, araději je pokradmu vyměnily zpět. Důvtipný dráb si urobotníků vylepšil reputaci ašťastné matce dovolil, ať do konce šestinedělí raději odpočívá doma.

NÁVRAT ZTRACENÉHO SYNKA

DIVOŽENKY PRÝ NESNÁŠÍ zvuk kostelních zvonů avlastně cokoli, co zavání křesťanstvím, jak otom svědčí pověst ze Zborova na Šumpersku. Jedné hospodyni tam divoženka vyměnila miminko za vlastního chlapečka. Malý divous měl velkou hlavu, ai když to byl náramný jedlík, moc nerostl, pořádně nemluvil avůbec byl jen pro zlost. Po několika letech nešťastné matce kdosi poradil, že by měla vyrazit na pouť do kostela svatého Linharta vHorních Studénkách apoprosit světce opomoc.

Když žena vyšla ze vsi akráčela spacholetem na zádech do kopce, zlesa podél cesty se ozvalo zavolání nějakou divnou řečí. Vtom dítě, které nesla, na volání odpovědělo. Hospodyně se lekla achtěla si pospíšit pryč, ale malý divous jí najednou seskočil ze zad ametelil si to na svých křivých nožkách do temného lesa. Hospodyně se bála běžet za ním araději utíkala do Horních Studének, kde se usilovně modlila ke svatému Linhartovi, ochránci tělesně iduševně nemocných.

Domů se pak žena vracela celá skleslá – aby ne, když přišla už odruhé děcko. Jenže jakmile došla na místo, kde jí malý divous utekl, málem se rozplakala štěstím. Na cestě seděl její pravý chlapeček – umouněný ave špinavých hadrech, ale jinak zdravý apěkný! Přešťastná matka ho popadla do náručí anadšeně spěchala domů. Co na tom, že divoženkou vychovaný hoch neuměl pořádně mluvit – za pár let to dohnal avyrostl zněj mladý ašikovný mládenec, který dělal své mámě jen radost.

Lidé široko daleko si pak říkali, že divoženka nesnesla, aby její dítě vykonalo pouť na svaté místo, atak si ho raději zavolala do lesa zpět.

BEZ TANCE NEJSOU KOLÁČE

NE VŠECHNY LEGENDY líčí divoženky jako ošklivé bytosti. Některé hovoří okrásných vílách, které za měsíčných nocí vycházejí zlesů na louky amýtiny, kde rády tančí. Ještě radši jsou, pokud se jim podaří ktanci zlákat nějakého fešného pacholka nebo čeledína, kterého vezmou do kola akřepčí sním, dokud nešťastník nepadne polomrtvý kzemi. Divé ženy ve Slezsku – tam zvané haly – nutily mládence tancovat tak dlouho, dokud mu znohou nezbyly jen krvavé pahýly. Většinou ho pak stejně roztrhaly na kusy.

Anebo taky ne. Pravdou je, že divoženky někdy dokážou uspokojivý taneční výkon ocenit. Vysílený tanečník za odměnu dostává březové listí, které mu divé děvy nacpou za košili. Nejeden pak litoval, že nad darem ohrnul nos alistí cestou domů vysypal – jediný lístek, který mu vzáňadří uvízl, se totiž po návratu proměnil ve zlaťák. Jindy je odměnou zázračný tvarohový koláč, kterého nikdy neubude. Stačí, když se nesní celý, ado rána zas doroste. Nekonečná kalorická zásoba však končí ve chvíli, kdy si na koláči pochutná nějaká mlsná děvečka neznalá uživatelských podmínek asní ho celý.

Ale většinou šlo při tanci vážně oživot. Pověst zVysočiny vypráví příběh mladého sedláka Hájka zPočátek, který oral pole na kraji Černého lesa. Místo to bylo tajemné anebylo radno zdržovat se tam po klekání. Ale mládenec na báchorky nedal aoral až do soumraku. Jenže když se chystal domů, zlesa se vynořily polonahé ženy srozevlátými vlasy, obklopily ho azačaly tancovat.

Hájkovi nezbývalo než tančit snimi. Možná se to mládenci zPočátků zpočátku ilíbilo, ale divoženky si ho podávaly vkole mezi sebou, vířily jak čamrda, křepčily, výskaly, rejdily aplesaly, až se mu brzy točila hlava asrdce bušilo jako zvon. Byl už celý zemdlený, nohy se mu pletly, ale rej divých žen nekončil – naopak, zrychloval! Když konečně sedlák padl vyčerpáním kzemi, divoženky se smály na celé kolo avrhly se na něj, aby ho rozsápaly. Jenže sedlák zposledních sil vykřikl: „Prosím, nechte mě žít! Mám před svatbou, akdyž na ni nepřijdu, nevěsta mě zabije!“

Divé ženy se zarazily azačaly si mezi sebou mumlat aštěbetat: „Sedlačisko má svatbisko! Nermoutíme nevěstisko! Adáme mu koláčisko!“

Atak Hájek té noci vyvázl živý, sprotancovanými botami alopuchovým listem plným svatebních koláčů. Kvýslužce dostal jasné instrukce: „Lámati jen koláčisko! Nesmíš bráti naň nožisko!“ Nějak už doklopýtal domů, koláče schoval do komory, zalehl apár dní se znočního dobrodružství vzpamatovával.

POLAPENÁ BYLINKÁŘKA

DIVOŽENKU ZA ŽENU