Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jenny Haleová

Střípky z moře

The Magic of Sea Glass

Z anglického originálu The Magic of Sea Glass

vydaného nakladatelstvím

Harpeth Road Press (USA) roku 2023 přeložila Ivana Čejková

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Kamila Flonerová

Korektury Barbora Kuklíková

Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9211. publikaci.

První vydání, Praha 2024

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © Jenny Hale, 2023

Published by special arrangement with Harpeth Road Press in conjuction

with their duly appointed agent 2 Seas Literary Agency and co-agent Livia Stoia Literary Agency.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Translation © Ivana Čejková, 2024

Cover Photos © Carolyn Cochrane; Guntis Treulands / Shutterstock.com, natalyanepran@gmail.com / Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-7241-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-7240-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-5179-0 (print)

Pro všechny, kteří ztratili někoho výjimečného.

PROLOG

Zatímco vitrážovými okny kaple plné svatebčanů, oblečených do pastelových obleků a světlých květovaných šatů, pronikalo odpolední slunce, Lauren Suttonová stála vzadu a snažila se potlačit smutek. Zakryla si ústa dlaní a odkašlala si, aby ji nepřemohly emoce. Ten zvuk se ve svatostánku rozléhal jako ozvěna. Pár v poslední lavici se otočil jejím směrem a zjevně ji poznal, na což si stále ještě nezvykla.

Lauren se jim omluvila, uhladila si tmavě modré saténové šaty áčkového střihu, které zvýrazňovaly její kaštanové vlasy a zelené oči, v nichž se znovu objevil smutek. Teď nebyla vhodná chvíle, aby jí mysl opanoval Mason. Měla před sebou práci.

Kazatelův hlas se rozléhal kaplí: „Kdyby někdo z přítomných znal důvod, proč by tento pár neměl být uveden do svátosti manželské, nechť promluví teď, nebo ať mlčí navždy.“

Lauren zamrkala, aby potlačila slzy, a podívala se na hodinky ve snaze soustředit se na úkol, ale čas nezaregistrovala.

Bylo zřejmé, že právě na svatbách se vzpomínky na Masona projevovaly nejsilněji. Nostalgie ji odváděla od povinností – obvykle šlo o vzpomínky na něco naprosto běžného, jako třeba čištění zubů v koupelně v jejich jednopokojovém bytě na Upper West Side. Aniž by si to stačila uvědomit, byla už zcela ponořená do těch každodenních okamžiků, které se staly malými poklady.

Dnes se oddávala vzpomínkám na jeho obdivný a nadějeplný pohled, když před ní klečel v Central Parku, kde se poprvé setkali, a mezi nimi se třpytil prsten s diamantem smaragdového brusu. A teď platila za to, že si tu vzpomínku dovolila znovu oživit.

Šťastný pár se obrátil k rodině a přátelům, ženich nadšeně zvedl nevěstinu ruku, v níž svírala na zakázku vyrobenou kytici z ledově bílých a domodra barvených růží s perleťovými korálky, kterou pro ni Lauren před pěti měsíci objednala. Dav jásal a provolával: Novomanželé!

Když hrdličky uličkou vykročily od oltáře a zamířily na recepci, na níž nechyběly Laureniny fontány se šampaňským a kartičky z jedlých fondánových lístků se jmény vyvedenými ve zlatě, skupina hudebníků na balkoně za jásotu davu spustila píseň Stevieho Wondera Signed, Sealed, Delivered. Ženich zatočil s nevěstou dokola a její šaty od návrhářky Ines Di Santo se kolem ní zavlnily, stejně krásné jako ona sama.

Novomanželé následováni svatebčany zamířili po bílém koberci před kapli. Lauren si nenápadně setřela slzu, nasadila úsměv a při odchodu jim zamávala, přičemž ve druhé ruce pevně svírala iPad s kontrolním seznamem na zbytek večera, jako by to byla její záchranná brzda před čelním nárazem.

„Můžu to vzít za tebe,“ zašeptala jí nejlepší kamarádka a obchodní partnerka Andy Jacobsová a v očích se jí zračila až příliš známá empatie.

„Jsem v pohodě,“ zalhala Lauren.

Poslední svatebčané vyšli klenutými dveřmi do svěží zelené farní zahrady a na kamennou pěšinu lemovanou umělecky tvarovanými okrasnými stromky, které Lauren rovněž vymyslela a objednala. Pak se hosté začali pomalu rozcházet a letní slunce prohřálo místo, kde s Andy stály. „To teda nejsi.“ V Andyině pohledu se znovu objevily pochybnosti o jejich dřívějších rozhovorech o tom, že Lauren svou polovinu podniku prodá. Poplácala ji po rameni, láskyplně ji pohladila, a to gesto uklidnilo Laurenino bušící srdce tak, jak to dokáže jen dotek nejlepší kamarádky.

Andy tu byla vždy, když ji potřebovala.

Když před rokem Laurenin snoubenec Mason Bridges náhle zemřel při autonehodě na cestě na rybářský víkend, Andy se okamžitě ujala vedení agentury Sugar & Lace, velmi úspěšného podniku, který kamarádky spoluvlastnily. Ale Lauren se během několika týdnů vrátila do práce, potřebovala překonat bolest a zaplnit čas prací, jako byla organizace cateringu, květinový design či rezervace prostor pro různé akce. Bála se, že kdyby to nedělala, mohla by se zhroutit. Kvůli nocím, kdy usínala bez Masona a probděla je sama v posteli, se téměř zbláznila. Potřebovala rozptýlení.

Jednoho rána, po obzvlášť těžké noci, své nejlepší kamarádce zavolala a svěřila se jí, že si není jistá, jestli dokáže pokračovat tak jako doteď. Do svatebního byznysu se pustila, protože byla přesvědčená, že v životě není nic lepšího než oslavovat lásku. Ale po smrti Masona už nějak neměla co oslavovat. Andy jí nabídla, že její podíl ve firmě odkoupí, ale Lauren stále potřebovala překonat smutek ze ztráty partnera, v čemž jí práce pomáhala, a příslib, že svět jde dál, i když jako by tomu nemohla věřit.

„Povím nevěstě, že si rozdělíme povinnosti: ty se postaráš o obřad a já o hostinu,“ řekla Andy.

„Jsem v pořádku,“ zopakovala Lauren a hlas se jí zlomil. Kdyby přidala jen pár slov navíc, asi by se přímo v kapli zhroutila. V duchu si nařídila, že to dokáže. Nebylo to poprvé, co ji vzpomínky na Masona zaskočily – zvládla to už dřív, zvládne to znovu.

„To, že odejdeš uprostřed akce, neznamená, že ses na mě vykašlala…“ poznamenala Andy. „Kvůli tomu nemusíš mít výčitky.“

Lauren se nadechla a pokrčila rameny. „Na celou svatbu nemůžeš být sama. Jako spolumajitelka firmy tu musím být, abych ti se vším pomohla.“ Ale i když jí ta slova vycházela z úst, věděla, že to nezvládne.

„Všechno je připravené a zařízené. Já už musím jen dohlédnout, aby se každá položka na seznamu uskutečnila ve správný čas – koktejl, krájení dortu, proslovy, první tanec… Víš, že to zvládnu i poslepu, teď už se můžeme bavit.“

Andy měla pravdu. Samotný den konání akce býval vždy triumfálním vyvrcholením jejich tvrdé práce – pro Andy i Lauren taková třešinka na dortu. Uhasit drobné požáry toho dne a dodržet časový harmonogram bylo vzhledem k neuvěřitelnému plánování, které probíhalo měsíce předtím, hračkou. Připíjely si šampaňským a vmísily se mezi hosty, objímaly se s vděčnými nevěstami, které nechápavě kroutily hlavou, jak to mohly všechno zařídit tak, že to vypadalo snadno a přirozeně.

Ale poté, co přišla o Masona, se Lauren přistihla, že se příliš soustředí na to, jestli všechno běží jako na drátkách, nebo že se jí náhle rozbuší srdce, zatímco nejméně dvakrát kontroluje seznam úkolů, aby se ujistila, že na něco nezapomněla. Její mysl se nedokázala soustředit na práci a místo toho se stala bitevním polem myšlenek na to, co mohli s Masonem udělat jinak. A pak se dostavila záplava vzpomínek…

Ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, dnešní den byl pro ni těžký. Měla by se přenést přes vlastní emoce a ztráty a doufat, že zítra bude líp. To ale vůbec nešlo, přestože ji při pomyšlení na život před tou tragickou nehodou bolelo srdce. „Když se vrátím domů, nebude mi líp,“ řekla a děsila se ticha v bytě, v němž s Masonem bydleli. „Potřebuju přijít na jiné myšlenky, dělat něco, co by mě odvedlo od… toho.“

Andy se na ni láskyplně usmála. „Proč si dneska nedopřeješ čas přemýšlet o tom, co chceš dělat?“ navrhla jí kamarádka vlídně. „O tom, co bys opravdu chtěla dělat. Díky čemu budeš šťastná, Lauren? Protože si nejsem jistá, jestli je to zrovna tohle.“

Lauren se rozhlédla po téměř prázdném kostele, saténových mašlích po stranách lavic, bílém běhounu s korálkovým lemováním vedoucímu k oltáři, a nic z toho jí nezvedlo náladu. Poprvé si uvědomila, co tím Andy myslí.

„Nedávno ses zmínila, že bys chtěla jet na Outer Banks, jak jste s Masonem před tou nehodou plánovali. Proč se tam nevydáš ještě než skončí léto? Možná by sis tam vyčistila hlavu a ulevilo by se ti.“

Celé léto uvažovala, zda by jí uskutečnění společného plánu pomohlo zbavit se pocitu, že její život po Masonově smrti jen visí ve vzduchoprázdnu.

Před očima se jí vynořila vzpomínka na Masona v kuchyni, jak v boxerkách zády k ní obrací omeletu a už pomilionté mluví o tom, že by se měli přestěhovat na pobřeží a pořídit si psa. Vždycky se ji snažil přesvědčit, že tohle zběsilé životní tempo není nic pro ni a že by se jí život u oceánu líbil. Vzpomněla si, jak ho laškovně odstrčila, když k ní přistoupil od sporáku a snažil se ji přesvědčit polibky.

„Víš, že bych odtamtud nemohla pracovat,“ oponovala mu a hodila po něm polštářek z pohovky.

„Jsi tak tvrdohlavá!“ Snažil se ji obejmout, zatímco ona ho odháněla.

„Spálíš tu omeletu!“

„Je mi to jedno! Klidně ať shoří! Na tebe mám větší chuť!“ Uhnula těsně předtím, než ji chytil za ruku.

„Pláže si zamiluješ tak moc, že se ostatního snadno vzdáš. Odplujeme někam, kde to bude úžasný, budeme mít loď plnou dětí, všem budeme posílat pohledy s nápisem ‚Kéž bys tady mohl být‘, pít piña coladu a ležet na slunci, dokud nebudeme rudí jako humři.“ Natáhl se po ní, chytil ji za tričko dřív, než mu stačila utéct. Padl s ní na pohovku a přitiskl jí rty na hrdlo, přestože se vrtěla a lechtalo ji to. „Slib mi, že tam jednou pojedeme.“

„Slibuju,“ přikývla a objala ho kolem krku.

Do její vzpomínky se vmísila Andy. „Aspoň si vezmi pár týdnů volna, než skončí léto. Teď je na to ideální čas. Naší největší zakázkou je Alexandrova svatba a příští čtyři měsíce budeme ve fázi předběžného plánování. Můžu si s nimi sednout a probrat, jak by si to představovali, stejně jako ty.“

„A co Bakersovi?“ zeptala se Lauren. „To bude taky spousta práce.“

„Je to akce pro tři sta lidí. To zvládnu i se zavřenýma očima.“

Lauren přikývla a do očí se jí začaly hrnout slzy – proč, tím si už nebyla jistá. Možná to byly vzpomínky na Masona, snad ztráta toho, kým byla, představa, že se všechny její sny o velké rodině a domě plném lásky vypařily během jediného dne. Nebo to, že společnost, kterou se svou nejlepší kamarádkou vybudovala od základů, jí teď připadala jako břemeno.

„Nevěsta už je nejspíš upravená a svěží. Měla bych vyrazit na recepci, abych dohlédla na zahájení,“ řekla Andy, objala Lauren kolem ramen a stiskla ji, než se vydala ke dveřím. „Budeš v pohodě?“

„Jo,“ odpověděla Lauren. Ale když se podívala z okna, uvědomila si, že si není úplně jistá.

KAPITOLA PRVNÍ

Odva týdny později

Rodanthe, Severní Karolína

Ve snaze uniknout svému starému životu, odjet inkognito na léto asplynout skrajinou oceánu apísečných dun, Lauren nepředpokládala, že ji vtomhle zapadákově vSeverní Karolíně někdo okamžitě pozná.

„Hej!“ zavolal na ni neznámý mužský hlas asnažil se upoutat její pozornost zdruhého konce tržiště plného nakupujících. Většina znich se tu zastavila, aby si na poslední chvíli nakoupila, než se vrátí do svých vilek, upraví se avyrazí za zábavou ana večeři.

Podívala se na něj, aniž by tušila, kdo to je. Nechtěla se pouštět do řeči, jen se tu zastavila, aby si koupila něco malého kzakousnutí. ZNew Yorku vyjela už vbrzkých ranních hodinách ateď potřebovala uklidnit kručící žaludek. Apak si zout boty, zabořit bosé nohy do písku, lehnout si do houpací sítě, zatímco vlny budou narážet na pobřeží apřehluší všechno, co prožila. Vtáhne do plic slaný vzduch anechá se atmosférou pobřežního městečka přesvědčit, že udělala dobře, když se konečně rozhodla prodat Andy svou polovinu Sugar & Lace.

Její podnikání, které dalo vzniknout seriálu vtelevizi ao němž se psalo včasopise Homes & Gardens, podnikání, které zjejího jména udělalo synonymum pro styl apůvab alákalo klienty znejvyšších vrstev zcelého světa, už nebylo její. Vybavily se jí snímky zdoby před tragédií, na nichž byla sAndy před panelem snázvem televizního pořadu Co do toho praštit se Sugar & Lace. Nechtěla ani pomyslet, co na to řekne Dave Hammond, šéf produkce televizní stanice… Je jen otázkou času, kdy zavolá, aby zjistil, co se děje. Ale Andy to zvládne, stejně byla hvězdou pořadu spíš ona. To ona přemluvila Lauren kúčasti na šesti epizodách, které se přes noc staly hitem apřiměly producenty, aby chystali další sezonu.

Lauren shrbila ramena astáhla si slamák do čela vnaději, že se muž vzdá svého úsilí se sní pustit do řeči. Snažila se ignorovat rostoucí zvědavost prodavačky adalších lidí, kteří si jí kvůli dotyčnému muži začali všímat, apoložila na pult plnou náruč věcí, co si vybrala: sendvič skuřecím salátem, lahev vody advě tuby opalovacího krému. Koutkem oka zahlédla cizince, jak se uličkou prodírá kpokladně. „Dělá to sedmnáct osmdesát tři,“ prohlásila žena za kasou apodívala se na ni.

„Ahoj.“ Čísi ruka se dotkla Laurenina ramene. Otočila se astála tváří vtvář muži, kterého nikdy předtím neviděla. Tyčil se nad ní, zlatá kštice mu padala do opáleného čela, modré oči mu pronikavě zářily na olivové pleti, zatímco na ni zmateně mžoural.

Najednou se ale odtáhl. „Ach, omlouvám se, myslel jsem…“

Lauren se napřímila ačekala, že odejde.

„Odtamtud jste vypadala jako jedna moje kamarádka.“ Usmál se na ni nádherným úsměvem aprohrábl si rukou světle hnědé, sluncem vyšisované vlasy. Hloubka jeho očí vní vyvolala pocit, že se znají mnohem déle než jen pár vteřin, které spolu strávili. „Nejste náhodou příbuzná Stephanie Clarkové?“

„Ne,“ řekla súlevou, že si ji sněkým spletl, azároveň se snažila potlačit frustraci, již vní vposledních dnech vyvolával iobyčejný rozhovor. Nebyla to jeho chyba, že neměla zájem se vybavovat sněkým, kdo ji náhodně zastavil na tržišti. Byl jako každý jiný člověk na planetě, jemuž se celý život neobrátil vzhůru nohama. Přemýšlela, za co ji vesmír trestá, že jí proměnil svět knepoznání, ale odpověď zatím nenašla.

Lauren podala prodavačce kreditní kartu, ta ji načetla avrátila, přičemž pozornost soustředila na oba zákazníky.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju,“ pokračoval muž.

Svým vzhledem apřátelským přístupem ji uchvátil. „Nic se nestalo.“ Lauren popadla nákupní tašku apoodstoupila od pokladny.

Muž ji následoval. „Mimochodem, jsem Brody Harrison.“

Nechtěla se mu představovat, protože se bála, že by její emoce vybublaly na povrch nebo by si uvědomil, že ji zná ztelevize, azačal by se jí vyptávat. Ale možná bude mít štěstí aon ji nepozná. Podle opálených bicepsů apevných svalů rýsujících se mu pod tričkem nevypadal na chlapa, který tráví dlouhé hodiny před televizí sledováním pořadů osvatbách.

„Lauren Suttonová,“ zamumlala as nákupní taškou vruce se vydala ke dveřím.

Brody za ní vyrazil do oslnivého slunce, kolem nich procházeli turisté se surfovými prkny aplážovými taškami apo dřevěném chodníku plném jemného písku mířili kpobřeží. „Jste tu nová, nebo jen na návštěvě?“

Jako by se snažila být neviditelná, sklonila hlavu. „Vlastně tak nějak obojí.“

„Co tím chcete říct? Že tu budete do konce léta?“

Přesně tak, pomyslela si azmocnila se jí úzkost.

Při hledání slunných destinací narazila na inzerát na pozici asistentky provozu vpenzionu azcela spontánně se přihlásila. Práci nepotřebovala, ale nejspíš by se ze všeho toho volného času zbláznila, kdyby se tu měla jen tak povalovat na pláži.

Ke svému překvapení dostala okamžitou odpověď snabídkou práce na příštích šest týdnů amísto přijala. Rozhodla se, že účelem této cesty je zmizet astrávit poslední část léta daleko od všech, které znala, aujasnit si, co si počne se zbytkem svého života.

Brodymu se zvedly koutky rtů amodrýma očima upřel pohled do jejích.

„To nebyla žádná záludná otázka.“

„Ano, jsem tu do konce léta,“ odpověděla, než spěšně odešla.

„Až se znovu potkáme, budu vás muset seznámit se Stephanii!“ zavolal.

Sotva ho však slyšela, naskočila do BMW anastartovala.

* * *

Daleko za městem, na opuštěné jednoproudé silnici, Lauren projela kolem staré dřevěné cedule snápisem PENZION UPŘÍLIVU azastavila na zapleveleném parkovišti před vysokou stavbou na kůlech se šindelovou střechou. Barva na verandě se loupala azáhony srostlinami byly zarostlé, ale ipřes svou mohutnost azchátralý zevnějšek si budova stále udržovala jistou přitažlivost, kterou bylo možné najít jen na pobřeží. Vystoupila azarazila se, když zahlédla bublající proud vody roztékající se až za hostinec apak mířící zpátky do Atlantiku.

„Proboha, celé to tu odplaví,“ zamumlala si pro sebe.

„To je tím přílivem,“ ozvala se starší žena se širokým úsměvem ašedivými vlasy zastrčenými za ušima, když kní nejistými kroky přikulhala apřitom se opírala odřevěnou lakovanou hůl. „Kolem sedmý večer to tu bude celý pod vodou. Ale to vůbec nevadí, ničemu to neuškodí. Alespoň ne po několik dalších let.“ Žena kní zamířila. „Jsem Mary Everettová.“

Překvapená atrochu zahanbená, že žena její poznámku zaslechla, se Lauren podívala na jiskřivou vodu. Takhle se se svou novou šéfovou opravdu přivítat nechtěla.

„Lauren Suttonová. Jsem tu kvůli práci asistentky.“ Natáhla ruku na pozdrav.

Mary si přendala hůlku apřijala Laureninu dlaň. „Jsem ráda, že mi tu pomůžete.“

Lauren se na ni usmála naučeným sladkým úsměvem, který za posledních dvanáct měsíců vypilovala kdokonalosti.

„Stou mojí artritidou už to stěží zvládám, ato jsem na všechno úplně sama.“ Mary se poplácala po boku. „Tak mě napadlo, že bych si našla nějakou pomocnici, amožná následovnici, aby viděla, jak to tu chodí. Ale na nikoho vhodného jsem nenarazila, takže to místo zůstalo celé léto volné.“

„Jsem moc ráda, že jsem tady.“ Lauren otevřela kufr auta azačala vykládat zavazadla. Stím největším trochu zápasila, sotva ho zvedla přes okraj, nechala ho dopadnout na zem. „Nikdy předtím jsem na ostrově Outer Banks nebyla.“

„Doufám, že se vám tady bude líbit. Apráci vpenzionu si oblíbíte.“

„Pokusím se,“ řekla, aniž by si byla jistá, jestli jí vůbec něco, třeba tohle místo, pomůže vyřešit její problémy.

Mary si prohlédla hromadu zavazadel. „Nechcete na všechny ty kufry vozík? Jeden tu mám na zboží.“

„To by bylo skvělé. Když mi řeknete, kde ho máte, dojdu si pro něj,“ prohlásila Lauren anechtěla, aby se chudák žena trmácela někam daleko.

„Tam nahoře.“ Mary ukázala zkřiveným prstem směrem kdomu. „Za rohem, na verandě.“

„Dobře.“

„Sjeďte po rampě kolem domu, aaž ho vrátíte, běžte dovnitř těmi předními dveřmi. Naleju nám limonádu, ale nejdřív se musím sejít sJoem, než odejde.“

„Joem?“ zeptala se.

„To je můj přítel. Občas se tu zastaví.“ Dala si ruku vbok azakroutila se. „Je opět let starší než já, takže si sním připadám jako mladice. To je taky důvod, proč sním jsem.“ Mrkla na Lauren.

Ženina upřímnost ji potěšila.

„Tak dáte si tu limonádu?“

„Jistě, to bude prima. Nechcete, abych vám pomohla nahoru na verandu?“ zeptala se Lauren anabídla jí rámě.

Mary její nabídku svděčným přikývnutím přijala.

„Je tu ještě nějaké jiné parkování pro zaměstnance?“ zeptala se arozhlédla se po téměř prázdném parkovišti.

Mary si povzdechla. „Ne, jenom tohle. Ale nikdy nemáme tak plno, abychom potřebovali víc parkovacích míst. Ai kdyby se to nějakým zázrakem stalo, hosté by mohli parkovat na ulici.“

Lauren přikývla anasadila výraz jako vpřípadě, že se na svatbě něco pokazilo, ale nechtěla, aby nevěsta něco poznala. Ještě pořád panovala letní sezona, ovšem soudě podle parkoviště tohle místo zelo prázdnotou. Vzhledem knávalu turistů, který viděla ve městě, to bylo zvláštní.

„Jsem skutečně moc ráda, že jste se na ten inzerát ozvala. Bylo to jako na zavolanou,“ prohlásila Mary, když procházely mezi trsy mořské trávy. „Nemáme teď ani polovinu hostů co dřív… ale dělám, co můžu.“

Lauren přikývla. „Proč si myslíte, že sem už nejezdí tolik lidí?“

Mary se zamračila. „Tenhle podnik vždycky vedl můj manžel, akdyž zemřel, převzala jsem ho já.“

Pocítila známé bodnutí vbřiše, které se dostavilo vždy, když se někdo zmínil oztrátě blízkého člověka.

„Aod té doby podnik pomalu upadá,“ pokračovala Mary. Usmála se, ale Lauren pochopila, že to bude asi kvůli ní. „Doufám, že mi někdo poradí, jak sem přitáhnout turisty… asi dělám něco špatně.“

„Takže perfektní načasování… Možná mě něco napadne.“ Lauren ji držela pevně, ikdyž se žena opírala ohůlku. Pomalu stoupaly po širokém dřevěném schodišti vedoucím na verandu, zatímco se pod nimi po písku rozlévala zpěněná vodní tříšť oceánu. „Dosáhne někdy voda až ke schodům?“ zeptala se.

„Ne moc často,“ odpověděla Mary. „Jen za bouřky.“

Slunce pražilo, zatímco se sMary pomalu sunula kdomu, akdyž stoupaly po posledních schodech, Lauren už stékaly po zádech pramínky potu. Naštěstí na verandě svýhledem na Atlantik foukal pobřežní vánek aokamžitě jí přinesl úlevu.

Mary se od ní odtáhla. „Vidíte tu nádheru?“

„Ano,“ vydechla užasle Lauren avstřebávala pohled na rozlehlý oceán, obrovskou vodní plochu srovnatelnou se slzami, které za poslední rok vyplakala.

„Líbí se vám ten výhled?“ otázala se Mary vedle ní.

„Jo, moc.“

„Při pohledu na oceán se zdá, že je všechno vpořádku. Kdykoli potřebuju načerpat energii, sednu si sem.“ Mary ukázala na řadu houpacích křesel podél zadní části domu svýhledem na třpytivě kobaltovou modrou hladinu. Vkaždém rohu verandy se ve větru komíhala houpací síť azvonkohra nad ní vyluzovala jemnou melodii.

Lauren se zhluboka nadechla čerstvého slaného vzduchu asůl se jí usadila ina kůži. Cítila se oněco lépe, než sem když přijela.

„Přinesu nám tu limonádu,“ řekla Mary.

„Díky.“ Lauren odtrhla oči od výhledu, popadla vozík azamířila sním ke dřevěné rampě po straně domu.

Když se vracela na parkoviště pro zavazadla, vedle jejího auta zastavil Chevrolet Silverado se staženými okny aaž příliš hlasitě hrající hudbou.

„Rád vás zase vidím,“ řekl Brody Harrison ztrhu, vypnul motor avystoupil.

Zaplavila ji vlna něčeho, co nedokázala pojmenovat. Kupodivu jí bylo příjemné vidět známou tvář ajeho příliš osobní chování vní probouzelo neznámé pocity. Nebyla ještě připravená najít si nové přátele. Při plánování této cesty si představovala, že bude jako vždycky sama abude se zaobírat jen svými myšlenkami. Brodyho přítomnost byla neplánovaným překvapením anebyla si jistá, jak se ktomu postavit.

Pak si všimla, jak si muž prohlíží její zavazadla značky Louis Vuitton aznalecky hodnotí BMW, apřísahala by, že vjeho očích zahlédla odsudek. Naježila se. Vždyť ji vůbec nezná, neví, že vybudovala firmu od základů apeníze si poctivě vydělala. Sevřela čelist asnažila se na to nemyslet. Kvůli její osamělosti anejistotě pro ni bylo obtížné se obhájit anebyla dost emocionálně silná, aby vtakových chvílích obstála.

„Sledoval jste mě?“ zeptala se apřipadala si obnažená jako řezná rána bez obvazu, který by ji chránil.

Úsměv mu zmizel ztváře apomalu zavrtěl hlavou.

„Vůbec ne, přijel jsem za Mary,“ řekl.

„Aha.“ Když jí došlo, že má auto plné dřeva anářadí, vduchu si za to obvinění vynadala.

Zájem aobavy vjeho tváři ji jen zneklidnily. Jako by najednou tušil, co se jí honí hlavou, asrdce se jí rozbušilo.

Nebylo jí podobné, aby si něco domýšlela. Po ztrátě Masona se uzavřela do svého malého světa, který představoval jen práci abyt, vněmž spolu bydleli. Teď jí připadalo těžké vyrovnat se sběžným životem.

Jako svatební koordinátorka však uměla dobře předstírat, usmívat se ve správnou chvíli, spoléhat na svůj rozvrh apotřeby klientů. Jenže tady žádný program ještě neměla, auž si nebyla jistá, jak být prostě sama sebou. „Takže vy jste stavitel?“ zeptala se asnažila se navázat hovor.

Zacukal mu koutek úst av očích se mu zračila zvědavost. „Ne, jen Mary pomáhám. Jsem rybář.“

„Jaké ryby tady chytáte?“ Zastínila si dlaní oči aznovu se zadívala na hladinu oceánu.

„Většinou lovím dorády atuňáky, ale jen na částečný úvazek. Obvykle pořádám rybářské charterové jízdy pro rodiny, které chtějí, aby je někdo během dovolené vzal na vodu. Av zimě mám pak volno.“

Představa šťastných rodin smějících se do objektivů na palubě Brodyho lodi, která brázdí širý oceán, vlasy rozcuchané větrem apříď rozrážející klidnou hladinu, jí výrazně zlepšila náladu. Sama vždycky snila otom, že jednou bude mít dům plný dětí, ale kariéra její plány na rodinu odsunula na druhou kolej. Mason jí chtěl tento sen splnit. Celé hodiny si nad šálkem kávy povídali aškádlili se, kolik budou mít potomků. Ion rád rybařil. Vden nehody ji požádal, aby jela sním, ale odmítla, protože měla moc práce…

„Pomůžu vám skufry, protože jinak se vám nabídne Mary, což by nebyl dobrý nápad.“ Než stačila zaprotestovat, slehkostí popadl největší kufr apoložil ho na vozík. „Takže budete bydlet tady vpenzionu?“ Popadl další dvě tašky apoložil je vedle kufru.

„Ano,“ odpověděla. „Budu Mary taky pomáhat, nastoupila jsem jako její asistentka.“

Se zájmem nakrčil čelo. „Zmínila se, že si najala pomocnici. Jsem rád, že někoho našla.“ Přešel kLaureninu autu, vyndal zněj poslední zavazadla analožil je. Zabouchla kufr, zatímco on už tlačil vozík kdomu.

Lauren se šourala za ním azaposlouchala se do šumění oceánu avln narážejících na břeh jen pár metrů od rampy. „Myslíte si, že je to vpohodě?“ Ukázala na vodu poblíž penzionu. „Zdálo se mi, že si stím Mary nedělá vůbec žádné starosti. Ale ta voda je dost blízko domu.“

„Pobřeží se tady neustále mění. Nakonec bude nejspíš potřeba pláž zasypat dalším pískem, nebo celou tuhle barabiznu posunout okus dál.“ Mávl rukou kpenzionu.

„Přesunout budovu?“ zeptala se ašla vedle něj, zatímco on tlačil vozík po rampě na horní verandu.

„Jo, to tady patří kživotu. Když se pobřeží mění, je lepší se mu přizpůsobit aposunout se, než se snažit udržet ho tam, kde je… to by se člověk udřel ksmrti.“

Podívala se na nedozírnou hladinu oceánu avýznam jeho slov pro ni byl mnohem hlubší, než Brody vůbec tušil. Stejně jako se tady místní snaží přizpůsobit oceánu, ona se snaží přizpůsobit změnám ve svém životě… jen si není jistá, jak to udělat.

„Ahoj Brody,“ pozdravila se sním Mary apodržela dveře, aby mohli projít dovnitř.

Starší muž se stříbřitými vlasy aztvrdlou, větrem ošlehanou kůží sledoval, jak Brody sundává zavazadla zvozíku anosí je dovnitř. Pak se vydal kzadním dveřím vedoucím na verandu.

„Netušila jsem, že přijedeš tak brzy,“ řekla Mary. „Připravím další sklenici limonády.“

„Ahoj Mary!“ zavolal stařec azvedl ruku, když vyšel ven. Lauren ho pozorovala oknem avšimla si, jak si třel revmatismem zkroucenou paži druhou rukou, na níž byl vidět věk aléta tvrdé práce.

„On jede někam autem?“ zeptala se znepokojeně Lauren, protože představa muže jeho věku sedícího za volantem ji děsila.

Brody pokrčil rameny. „Stejně nejede nikdy víc než dvacítkou, maximálně pětadvacítkou. Bude to vpohodě.“

Lauren se snažila tu myšlenku vyhnat zhlavy arozhlédla se po místnosti. Upoutala ji prosklená stěna svýhledem na oceán, na jehož hladině se vdálce odrážely sluneční paprsky azdálo se, jako by tančily. To jí okamžitě dodalo pocit klidu.

„Posaďte se,“ vybídla je Mary amávla rukou směrem ke starým pruhovaným pohovkám, které stály naproti sobě votevřeném prostoru. Místnost vypadala, jako by ji někdo zařídil vminulém století – stály tu palmy vkvětináčích doplněné bílými liliemi.

Brody jí pokynul, aby se posadila jako první, pak obešel konferenční stolek ztmavého dřeva ausedl naproti. Pokojem prošel pár mladých lidí, který diskutoval ojedné zmístních restaurací, minul Laurenina zavazadla avesele na Mary zamával.

„Odkud jste?“ zeptal se Brody.

Lauren zkřížila kotníky apoložila si ruce na stehna, pod prsty jí zašustily letní šaty. „ZNew Yorku, ale vyrostla jsem vTennessee.“

Do tváře se mu vrátil úsměv, který jí už předtím učaroval, ato ho sotva znala. „Myslel jsem si to, všiml jsem si, že máte lehký jižanský přízvuk.“

Usmála se. „Je dost těžké se ho zbavit.“ Napětí vLaureniných ramenou jen trochu povolilo ahovor teď byl oněco snazší. Nad vodou ji držely pouze dny, kdy se cítila dobře, abyla vděčná, že ten dnešní byl jedním znich. Mary mezitím ve vedlejší místnosti připravovala nápoje.

„Ani byste to neměla zkoušet,“ řekl. „Je to vaší součástí, jste taková, jaká jste hluboko uvnitř.“

„Mluvíte stejně jako moje máma.“ Při vzpomínce na ni ji vhrudi malinko píchlo. Kvůli nabitému rozvrhu vtelevizi ave svatební agentuře nebyla Lauren už dlouho doma arodiče viděla naposledy hodně dávno. „Vždycky mi říká, abych vNew Yorku nezapomněla, kdo jsem.“

Přestože se jejich televizní show stala velmi úspěšnou aagenturu využívaly samé VIP osobnosti, matka Lauren vždy připomínala, aby nezapomněla, odkud pochází. Selegancí aslušností sobě vlastní – ostatně tomu napovídalo ijejí jméno Grace – ji dokázala přivést zpět ktomu, na čem záleželo, ato ipřesto, že každá žila úplně jinak. Matka nikdy nechápala každodenní absolutní vytížení své dcery, které ji dovedlo kúspěchu, av minulosti to mezi nimi vyvolávalo napětí.

Ale Grace jí nikdy neopomněla připomenout, že tu vždycky pro ni bude amůže si sní promluvit, kdykoli bude chtít. Jenže Lauren to připadalo příliš těžké, takže se jí neozývala tak často, jak by asi měla. Vposlední době jí matka několikrát volala avypadalo to, že má něco na srdci, ale nikdy neřekla, oco jde, aLauren se neptala. Věděla, že pokud jsou matčiny starosti jiného rázu než jen toho, že dceru dlouho neviděla, není ve stavu, aby dokázala být vrbou někomu jinému. Ani matce. Ato všechno vní vyvolávalo pocit provinění, že není lepší dcerou.

„Co vás přivádí na ostrov Outer Banks?“ vyptával se dál Brody.

„Potřebovala jsem změnu… odpočinout si od práce.“ Její odpověď byla krátká avýstižná, ale uvědomila si, že poznámka opráci byla zbytečná.

Nezdálo se, že by si jejího znepokojení všiml, apokračoval: „Co jste předtím dělala?“

Nasadila nejspokojenější výraz, jakého byla vtu chvíli schopná. „Měla jsem svatební agenturu.“

Přikývl. „Už vás to přestalo bavit?“

Polkla, snažila se zachovat klid anepouštět se do složitějšího vysvětlování. „Dalo to… spoustu práce. Byla jsem vjednom kole.“

„Omlouvám se za to zdržení.“ Mary se přikolébala se zabalenou krabičkou atácem se sklenicemi limonády, která se při každém kroku mírně rozlévala.

Lauren vyskočila, přispěchala jí na pomoc, vzala tác, položila ho na stůl apak na kulaté podtácky před každého postavila sklenici limonády.

„Zdrželo mě pár známých hostů, kteří chtěli vědět, jestli se koná odpolední prohlídka majáků.“

„Zdá se, že lidem, kteří se tu ubytují, se tady opravdu líbí,“ poznamenala Lauren avzpomněla si, jak jí Mary říkala, že hostů je tu málo.

„Mary je tady hvězdou,“ řekl Brody. „Jezdí sem jen kvůli ní.“

Žena se posadila vedle Brodyho aobdivně ho poplácala po noze, pak se natáhla auchopila krabičku zabalenou do stříbrného papíru převázanou modrou stuhou. „Mám pro vás něco malého na oslavu prvního dne unás,“ řekla, naklonila se přes stůl apodala Lauren dárek.

„Panebože…“ vyhrkla Lauren, která něco takového vůbec nečekala.

Mary shovívavě nakrčila nos. „Jen to rozbalte.“

Lauren rozvázala stuhu, pak vsunula prst pod klopu, strhla stříbrný papír apoložila malou krabičku na stůl. Zvedla víčko avytáhla úžasný tyrkysový náramek připomínající barvu moře.

„To je nádhera,“ zamumlala, navlékla si ho na zápěstí apokusila se ho zapnout.

„Údajně se vyrábí zmořského skla, střípků, které tady vjižních státech vyplaví oceán,“ vysvětlila jí Mary.

Maryina zmínka omořském skle způsobila, že se Lauren náhle vybavila vzpomínka na Masona, která jí vyrazila dech.

„Všechno prodáme aprocestujeme svět,“ řekl jednoho dne avytrhl jí zruky pokrývku, když se snažila ustlat postel. „Potřebujeme jen karavan.“ Objal ji aoba padli zpátky na postel.

„Jak za ten karavan zaplatíme?“ zeptala se schichotáním, zatímco se nad ní tyčil apískově hnědé vlasy mu padaly do čela.

„Budeme na plážích hledat mušle amořské sklo. Na všechno, co děláš, jsi ohromně šikovná, takže ztoho můžeš vyrábět krásné věci.“

„Jako co?“ vyzvídala.

„Cokoli chceš. Stvým uměním budeme bohatší než všichni ti milionáři.“ Přitiskl své rty na její.

Když se Lauren vynořila ze vzpomínek, stále si hrála se sponou náramku, snažila se potlačit slzy anapětí vní rostlo. Přemýšlela, jestli se přece jen nerozhodla špatně, když se sem vydala. Na situace, jako byla tahle, nebyla připravená anáhle měla pocit, že se dusí.

Brody vstal apřistoupil kní. „Ukažte, pomůžu vám.“ Jemně ji vzal za zápěstí, otočil jí ruku anáramek zapnul.

Pocit, že se jí dotýká někdo jiný než Mason, ji poprvé po dlouhé době přiměl cítit se opravdově, tep se jí zrychlil.

„Díky,“ zašeptala astále se ztoho dotyku vzpamatovávala, ikdyž se Brody vrátil aznovu se posadil naproti ní. Snažila se několika hlubokými nádechy uklidnit zběsile bušící srdce avyhýbala se Brodyho zkoumavému pohledu.

Pozoroval ji, jako by se pokoušel číst její myšlenky, ale Mary si toho zřejmě nevšimla. Zaměřila pozornost na jiný pár, který vešel do místnosti adíky němuž se změnila zdejší atmosféra. Zamával jí azamířili ke dveřím.

„Ten náramek by vám měl přinést štěstí,“ řekla Mary, když manželé odešli.

Nevinnost vjejím hlase prozrazovala, že nemá ani tušení, kolik štěstí Lauren potřebuje.

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ