Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dee Ernstová

Lucy a hotýlek v Bretani

Lucy Checks In

Z anglického originálu Lucy Checks In,
vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Publishing Group
v New Yorku v roce 2022, přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8862. publikaci.

Redakce Lenka Češková
Korektura Naďa Hloušová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Text Copyright© 2022 by Elizabeth Ernst
Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group
Translation © Věra Kotábová, 2023
Cover Design © Anna Ali, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-734-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-733-7 (pdf)
ISBN 978-80-7625-253-0 (print)

Pro Parsippany-Troy Hills,
systém veřejných knihoven.

Jeanmarie ví proč.

1

Přijet do Paříže bylo báječné.

Samozřejmě že ano. Vždyť to byla ta vzrušující Paříž. A co víc, byla jsem skoro v cíli své cesty. Jakkoliv bych chtěla trávit dny – týdny – objevováním Paříže a každičké pamětihodnosti, o níž jsem četla, slyšela a snila, musela jsem se poprat se svým životem a ten život nebyla jen Paříž.

Takže jsem nastoupila do vlaku směr Rennes, opřela si hlavu o opěrku sedadla a čekala, až se rozjede druhé dějství.

Tohle je pro nás typické, ne? Mám na mysli pro nás ženy. Věříme v druhou šanci, v to, že nás ještě čeká něco velkého, že nastane chvíle, kdy se na nás usměje štěstí. Pořád si něco namlouváme. Já osobně jsem to dřív nedělala, ale to neznamená, že jsem nevěřila, že by to nebylo možné a že bych zčistajasna, právě teď, nemohla začít nový život. A vlastně jsem si ani nepředstavovala celý nový život. Jen jsem se snažila trochu ubrat. Méně zodpovědná práce, menší místo, které bych mohla nazývat domovem, omezenější okruh známých.

Skromnější Lucia Gianettiová.

Celé týdny jsem myslela na těch několik hodin, které mě teď čekají, a v duchu jsem si vykreslila jejich podobu až k dokonalosti. Na nádraží pro mě pošlou auto. Elegantní a naleštěné, o tom není pochyb. Nebo možná nějakou klasiku, třeba bentley. To by mělo šmrnc. Pojedu letní krajinou kolem levandulových lánů – počkat, levandule vlastně roste v Provenci, ale to je fuk –, až konečně zabočíme na stinnou příjezdovou cestu k hotelu Paradis.

Nedokázala jsem se rozhodnout, zda hotel bude jak z disneyovek, s věžičkami a balkony, nebo spíš něco hranatého a přísného, jako hrad Highclere, jen menší. Ať tak či onak, přivítá mě oddaný personál a já projdu vstupní halou s vysokým stropem kolem nesmírně cenných starožitností a portrétů zobrazujících v životní velikosti příslušníky rodiny, která vedla hotel Paradis posledních dvě stě let, a vstoupím do svého nového království.

Začnu své další velké dobrodružství.

Trhla jsem sebou a otevřela oči. Nechtěla jsem cestu vlakem prospat. Nechtěla jsem přijít ani o kousek z té výjimečné scenérie, která se mi nabízela, zvlášť ne o toho úhledného gentlemana, sedícího naproti přes uličku v dokonale padnoucích džínsách a zabraného do čtení nějakého ohmataného paperbacku.

Copak tady lidé pořád ještě čtou knihy? To je vskutku ráj.

Vytáhla jsem mobil a odpověděla na záplavu esemesek, které mi přišly od chvíle, kdy jsem vystoupila z letadla.

Otci jsem odpověděla: ANO, PŘISTÁLA JSEM V POŘÁDKU, JSEM NA CESTĚ DO HOTELU.

Dojímala mě jeho pozornost, ale řekněme si rovnou, že to nejspíš bral jako povinnost.

Nejlepší kamarádce: JSEM VE VLAKU DO RENNES. UŽ JSEM ZAZNAMENALA JEDNOHO ATRAKTIVNÍHO FRANTÍKA. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ DORAZÍŠ.

Byly jsme s Julií v Anglii, ve Španělsku a v Řecku. Zatím jsme úplně vypustily Francii, i když ona sama tu už mockrát byla. Ale teď to bude jiná…

Otravnému bratru Frankovi: FBI SAMOZŘEJMĚ VÍ, ŽE JSEM ODJELA – POTŘEBOVALA JSEM JEJICH SOUHLAS, BLBEČKU.

Panebože. Frank zná do detailu všechny nechutné okolnosti toho skandálu. Jsem si jistá, že líp než já sama. Je to ten druh chlápka, který se vyžívá v neštěstí druhých, a když se mu poštěstil takový úlovek, v němž figurovala jeho vlastní sestra, bude z toho nejspíš žít po zbytek života.

Mému druhému, míň otravnému bratru Joeovi: ANO, JSEM V POŘÁDKU. ŘEKNI MIMI A CAŘE, ŽE POŠLU FOTKY.

Mimi je moje devítiletá neteř Camille, Cara je její dvojče Caroline a jsou to jediné dvě členky naší rodiny, po kterých se mi bude opravdu stýskat.

Není to tak, že bych neměla ráda svoji rodinu. Samozřejmě že je mám ráda. Ale soustředila jsem se na kariéru, kterou nikdo z nich neschvaloval, a čím úspěšnější jsem v ní byla, tím víc a halasněji s ní nesouhlasili. Osm let jsem žila v hotelu Fielding a pracovala dvanáct hodin denně, často sedm dní v týdnu. Takové nasazení neponechává mnoho možností věnovat se ještě něčemu jinému. A protože se rodina na moji životní volbu tvářila vždycky jen odmítavě, nedělalo mi problém se od nich distancovat.

Podívala jsem se na hodinky. Jedu do Rennes rychlíkem a první půlhodinu jsem prospala. Zbývá ještě něco přes hodinu… Třeba je vhodná chvíle na drink?

Prošla jsem přes pár vagonů do jídelního vozu. Úplně jako v nějakém filmu stál za miniaturním barem usmívající se muž. Objednala jsem si pomalu, protože má francouzština je poněkud chatrná. Učila jsem se francouzsky na střední škole a pak na univerzitě. Než jsem zakotvila ve Fieldingu, strávila jsem tři roky v Quebeku v hotelu Saint-Michel, kde jsem mluvila francouzsky každý den. Jenže to je už přes deset let. Musela jsem se ale vyjádřit správně, protože mi nalil sklenici bílého vína, načetl mou kreditku a s úsměvem mi poděkoval.

Posadila jsem se na lavici, která se táhla podél stěny vagonu, a vyhlédla jsem z okna. Zvlněná krajina. Tu a tam nějaký statek. Ve zlatavých francouzských slunečních paprscích se točily větrné turbíny. Cítila jsem klid v duši a konečně jsem si vydechla. Minulost je minulost. Jsem na nové cestě. Dokonce mám i smlouvu, podepsanou a pečlivě uloženou v příručním kufříku, která mi slibuje pravidelný měsíční příjem, místo, kde budu moct složit hlavu, a záruku nejméně šestiměsíčního zaměstnání na pozici manažerky starobylého rodinného hotelu Paradis, to vše počínaje dnešním dnem, prvním březnem.

Skoro dva roky jsem žila jako nezaměstnaný bezdomovec. Tedy technicky vzato jsem nebyla bezdomovec. Bydlela jsem u rodičů, ale nebylo to šťastné řešení. Moje matka nikdy neschvalovala, že mám vlastní zaměstnání místo toho, abych byla šťastně vdaná s kupou dětí, a dávala to hlasitě najevo, kdykoliv jsem zajela domů. A když jsem s nimi pak bydlela pod jednou střechou, vyjadřovala svou nespokojenost nejmíň jednou týdně.

Chápala jsem ji. Když jsem se nastěhovala zpátky do svého starého dětského pokoje – i po třiceti letech prakticky pořád stejného – se ztroskotanou kariérou a finančně zruinovaná, to by nepotěšilo žádného rodiče. Oběma rodičům bylo přes sedmdesát a spokojeně si užívali důchodu pěstováním rajčat a rozmazlováním vnuček, kterými je tak laskavě obdařili moji bratři. To poslední, oč stáli, byla zkrachovalá depresivní čtyřicátnice, která se kolem nich každý den plouží a dům opouští jen za účelem výpovědí na policii a účasti na soudních stáních.

Skandál kolem hotelu Fielding byl obrovský. Jak často se stává, že se pohledný a slavný majitel věhlasného hotelu vypaří se sedmi miliony dolarů, které vesměs patří jiným lidem, a úplně zmizí z povrchu zemského? Jako manažerka hotelu jsem byla tím, kdo takříkajíc držel kasu, a tak se moje jméno po nekonečné měsíce objevovalo v novinách, na internetu, a dokonce i v nočních zprávách. Skutečnost, že jsem nakonec byla shledána zcela nevinnou, byla zmíněna jednou jedinkrát, což svět posléze více méně zcela ignoroval.

Čtvrť, v níž jsem vyrostla, se za ta léta nijak podstatně nezměnila, takže můj příchod nezůstal bez povšimnutí. Když jsem míjela stará známá jména a tváře sousedů, potřásali hlavami a odvraceli se ode mě. Chudák Lucy – nejen že je svobodná a musí žít se stárnoucí Sophií a Brunem, ale navíc nejspíš stráví zbytek svého života ve vězení.

Nakonec jsem do vězení nešla. Právníci mě sice stáli až do posledního halíře všechno, co jsem si za celý svůj život našetřila, ale FBI ve finále obvinění proti mně stáhla. Po Tonym Fieldingovi zůstaly milionové dluhy, ale moji právníci se ujali také jeho soudních sporů a já jsem byla nakonec zcela osvobozena. A třebaže mé jméno bylo v hotelové branži po celých Spojených státech pošpiněné, Francie nezaujala stejný postoj. Takže tady mě máte.

Věděla jsem, jaké mám štěstí. Nebrala jsem tu přízeň osudu na lehkou váhu.

Dopila jsem víno a zapřemýšlela, jestli si mám dát ještě jedno. Zavrhla jsem to a vrátila se na své místo. Ten pán, co si četl knížku, se ani neobtěžoval zvednout zrak. No, na to jsem teď koneckonců zvyklá. Bývaly doby, kdy se po mně muži otáčeli, kdykoliv jsem vešla do místnosti. Ve Fieldingu jsme měli malé, ale výborně vybavené fitko, kde jsem po osm let den co den běhala na pásu patnáct kilometrů. Také jsem si pravidelně každý týden nechávala dělat manikúru a pedikúru a jednou za měsíc jsem chodila na barvu a střih do velice luxusního kadeřnictví tři bloky od hotelu.

Ale to bylo už strašně dávno, když jsem ještě měla peníze a čas a dbala jsem na sebe. Za poslední dva roky bylo jediným důvodem k tomu, abych opustila svůj pokoj, předvolání k soudu, kde jsem se měla podrobit dalšímu výslechu ze strany mnoha různých orgánů činných v trestním řízení, které se tak vehementně nabouralo do mého života. A pak tu ještě byly všechny ty dobroty z italského pekařství v naší čtvrti, které jsem si velice oblíbila, takže jsem spořádala tři až čtyři krabice cukroví každý týden. Bůh ví, že moc peněz mi nezůstalo, ale ty, co jsem měla, jsem utratila moudře.

Znovu jsem se podívala na hodinky. Už jen dvacet minut.

Můj nový život se mi bude líbit.

Vystoupila jsem z vlaku se třemi velkými kufry, příručním zavazadlem a s kabelkou, což si vyžádalo součinnost dvou nosičů a jednoho úplně cizího člověka. Naložili všechnu moji bagáž na vozík a vyjeli s ním před nádraží, kde měl podle mých očekávání zavazadla převzít řidič limuzíny / elegantního městského vozu / vozu značky Bentley.

Místo toho tam stálo omšelé volvo, o jehož přední sklo byla opřená ručně psaná cedule s nápisem Hotel Paradis. Za volantem shrbeně seděl řidič a z koutku oknírovaných úst mu visela cigareta. Četl si noviny.

„Hello,“ řekla jsem anglicky a zamávala jsem na něho.

Nevzhlédl.

Přešla jsem k autu, poklepala na okno a přepnula do francouzštiny. „Jste z hotelu Paradis?“ Zvedl oči od novin, s viditelným povzdechem pokrčil rameny a vystoupil. Podíval se na má zavazadla a něco si zamumlal. Neslyšela jsem ho, ale dovedla jsem si snadno představit, jakou má náladu. Neměl radost. Naházel všechna má zavazadla do kufru a s třísknutím ho zabouchl, pak se vrátil ke dveřím řidiče a posadil se.

Ach jo.

Otevřela jsem si zadní dveře a vklouzla dovnitř. Auto páchlo po cigaretách, břečťanu a sýru. Na zpětném zrcátku se houpal důvěrně známý osvěžovač vzduchu ve tvaru stromečku. Vypadalo to, že tam visí už velmi dlouho, byl celý vybledlý, ale zjevně pořád vydával tu svou protivnou, ne úplně přírodní vůni borovice.

„Merci,“ řekla jsem.

Něco zabrblal, nastartoval a odlepili jsme se od obrubníku.

Vyjeli jsme z nádraží a já jsem si prohlížela město. Moderní, vysoké štíhlé budovy z šedého kamene stály vedle stejně působivých historických domů, které pamatovaly několik století.

„Je hotel daleko?“ zeptala jsem se. Znovu jsem promluvila francouzsky. Jestlipak ten člověk mluví anglicky? Na tom teď nezáleželo. Potřebovala jsem opět nasadit tempo, a to rychle.

Pokrčil rameny a odpověděl francouzsky. „Ne. Je hned na Starém Městě.“

Aha. Předpokládala jsem, že bude mimo město, uprostřed krajiny někde na venkově, ale přirozeně dávalo větší smysl, aby byl blíž k centru dění. Zámeček, který jsem si původně představovala, rychle nahradilo něco, co připomínalo spíš newyorskou Plazu – s velkými dveřmi vedoucími přímo na rušný chodník –, jen mnohem skromnější.

S tím se snadno smířím. Koneckonců hotel Fielding se svými dvěma sty dvanácti pokoji, barem, dvěma restauracemi a čtyřmi salonky stál přímo ve středu města a byl připravený zvládnout jakoukoliv opulentní akci až o čtyřech stovkách návštěvníků.

Hotel Paradis mohl ubytovat jen čtyřicet hostů. Neměl bar, snídaně se podávala v salonku. Bude to ústup ze slávy, to je jisté, ale malý boutique hotel si zaslouží stejnou úroveň služeb, a od toho tu budu já, abych se o to postarala.

Zahnuli jsme za roh a hned jsem poznala, že se nacházíme na Starém Městě. Moderní šedé či prosklené budovy a rovné chodníky nahradily hrázděné domy a kočičí hlavy. Ulice byly úzké a křivé chodníky byly plné kavárenských stolků. Všechno bylo tak staré. Doslova jsem to cítila a v údivu jsem zírala na obchod značky Tommy Hilfiger, který vystavoval své zboží ve výloze domu starého několik set let.

V New Yorku jsem celá ta léta, co jsem tam žila, nikdy nejezdila autem. Zjevně ani v Rennes nejspíš nebudu řídit. Pokud tam byla maximální povolená rychlost, řidič ji ignoroval. Měli-li chodci přednost, museli si ji vybojovat. A kde vlastně jsou dopravní značky?

Řidič náhle prudce zahnul, hned za rohem vjel na obrubník, zaparkoval a vystoupil. Opatrně jsem otevřela dveře.

Byla to úzká ulice s vysokými stromy vrhajícími stín na dlažební kostky. Stáčela se doleva a lemovaly ji kamenné hrázděné domy. Restaurace na protější straně měla jasně červené markýzy a stolky natěsnané u vysokých oken. Lákavá vůně česneku a pečeného masa mi znenadání připomněla, že už jsem několik hodin nejedla.

Řidič naskládal moje zavazadla na chodník a zabouchl kufr. Spěšně jsem v kabelce hledala peníze, ale řidič odmítavě máchl rukou. Přešel k železné bráně, vyťukal číselný kód a uslyšela jsem charakteristické cvaknutí. Rychle mi zasalutoval, nastoupil do auta a odjel.

Zadívala jsem na vrata před sebou. Byla zasazená do vysoké kamenné zdi, která se táhla od rohu, u nějž jsme zastavili, až k zákrutě ulice. Nad bránou byla rezavá písmena tvořící nápis Hotel Paradis.

Pomalu jsem zatlačila na vrata a vešla dovnitř.

Stála jsem na velkém nádvoří obklopeném kolem dokola zdí. Přímo přede mnou se tyčil hotel: dvoupatrový, postavený z šedého kamene, rozlehlý a docela vznešený. Vstupní dveře byly klenuté a umně vyřezávané. Dům měl dokonale symetrickou fasádu, dveře po obou stranách lemovalo šest vysokých oken, která se opakovala i v dalším patře. Střecha byla břidlicová, opatřená vikýři a čněly z ní komíny. Mezi okny byly připevněné velké litinové truhlíky, ale byly prázdné, bez květin či zeleně.

Na nádvoří stály vlevo i vpravo nižší budovy, které vypadaly jako někdejší stáje. Kámen, z něhož sestávaly jejich zdi, byl úhledně otesaný a levá stáj se zdála být lépe udržovaná; místa, kde dřív bývaly vjezdy do konírny, byla osazena vícedílnými dveřmi a okny. Dřevěné dveře byly natřené na modro a za velkými okny byly vidět vybledlé závěsy. Budova napravo vypadala zchátraleji, neměla moderní dveře ani okna a původní široká stájová vrata byla opatřená visacím zámkem.

Pomalu jsem vykročila kupředu. Připadala jsem si jako Julie Andrewsová v muzikálu Za zvuků hudby, když poprvé stála samotinká před vilou rodiny Trappových. To místo bylo právě tak velké, jak jsem si představovala. Do Googlu jsem zadala hesla „Francouzské hotely“ a „Dějiny francouzského hotelnictví“ a na Pinterestu jsem našla celé stránky nákresů a plánků. Samozřejmě jsem si je malovala zasazené do jiného prostředí, ale budova sama mě nezklamala. Ačkoliv její stav…

Je tu vůbec někdo ubytovaný? Mám jít prostě dál? Je tu někde nějaký zvonek?

Čím blíž jsem přicházela, tím byla zanedbanost zřejmější. Za rozbitým sklem vykukovaly roztrhané závěsy, omítka kolem oken a dveří byla vybledlá a popraskaná a dole u zdí se hromadilo spadané listí a bláto. V jednom z litinových truhlíků spala bílá kočka stočená do klubíčka. Všude bylo ticho.

Dvoukřídlé přední dveře měřily na výšku snad tři metry a uprostřed každého křídla bylo velké klepadlo ve tvaru stylizované lilie ze zkorodované mosazi. Mám zaklepat? A pokud zaklepu, otevře mi někdo? Němý hrbáč? Vysoká šklebící se žena v černém? Starý kulhavý sluha?

Jak jsem tam tak stála a snažila se rozhodnout, zda se mám otočit na patě a honem odtamtud vypadnout, uslyšela jsem mužský hlas.

„Můžu vám nějak pomoct?“ Hlas vycházel z jedněch dveří od stájí. Byl nízko posazený a zněl britsky. Tak britsky, jak mluví snad jen Hugh Grant.

„Hledám majitelku. Claudine Capuçonovou?“ řekla jsem. „Je tady?“ Ohlédla jsem se přes rameno, protože jsem měla starost o veškeré své pozemské statky trůnící na chodníku za zdí.

„Jste Lucia? Čekáme vás.“ Byl vysoký a docela hubený, oblečený do pomačkaných khaki kalhot a džínové košile. „Copak vás tu Georges jen tak vyklopil? Kde máte zavazadla? Bože, to je neotesanec.“

Rychle vyrazil na ulici. Musel jít natřikrát, aby dopravil všechny moje kufry na nádvoří. Očividně nebyl zběhlý v nošení kufrů tak jako Georges.

„Kde je Claudine?“ zeptala jsem se. Hrdlo se mi najednou stáhlo a všechny moje nadnesené naděje a vysoká očekávání se začaly vzdalovat. Vysnila jsem si luxusní boutique hotel, který potřebuje jen trochu dotáhnout, aby se plně změnil v high-tech ubytovací zařízení poskytující pohostinnost hodnou dvacátého prvního století a snadno dohledatelné na internetu. Tohle místo vypadalo, jako by zamrzlo někdy v devatenáctém století.

„Jsem Colin, mimochodem. Colin Harding. Bydlím tady.“ Natáhl ke mně ruku a já jí celá oněmělá potřásla.

„Bydlíte tady? Vy pracujete v hotelu?“

„Cože? Ne, to ne. Jen tu bydlím. Nastálo. Je nás tu šest, když nepočítám Claudine. Předpokládám, že brzy se s námi všemi seznámíte. Tak, teď vám odneseme věci do bytu.“

Uchopil rukojeť největšího kufru a táhl ho za sebou přes dvůr dolů ke stájím.

„Bytu?“ Popadla jsem další kufr a šla za ním. „Bylo mi řečeno, že budu bydlet v manažerském apartmá.“

„No ano, asi vám napsali apartmá. Tady je to appartement. Můžete tomu tak říkat.“ Zastavil se u zavřených dveří uprostřed budovy a nohou je otevřel. „Do toho kufru jste si určitě zabalila celý svůj předchozí život. Váží snad tunu. Musela jste aerolinkám platit zvláštní příplatek? Vsadím se, že ano.“ S úlevou jej postavil. „Tak tady budete bydlet. Porozhlédněte se, já se vrátím pro vaše ostatní věci.“

Prostor byl úzký a hluboký, jediné světlo přicházelo skrze skleněné výplně dveří. Upustila jsem svůj kufr a příruční zavazadlo na zem a kabelku si přitiskla na prsa. Místnost byla zhruba tři metry široká a možná dvakrát tak dlouhá, s hladce omítnutými stěnami smetanově bílé barvy. Na podlaze byla položená široká prkna z velmi starého a velmi tmavého dřeva. Pokoj měl nízký strop, z něhož vystupovaly stářím zčernalé trámy. Na opačném konci byla vysoko ve zdi prolomena malá tabulková okna a pod nimi stálo něco, co asi měla být kuchyňská linka: bílý rustikální dřez stojící na čtyřech umně vyřezávaných dřevěných nožkách a mrňavý sporák, v jehož troubě by se dal upéct tak leda jeden malý koláč. Nad dřezem viselo jednoduché, patrně mosazné, svítidlo. V místnosti nebyl žádný nábytek kromě stolu přiraženého ke zdi a dvou dřevěných židlí. Uvědomovala jsem si, že to je nejspíš jen mou zjitřenou představivostí, ale přísahala bych, že to tam bylo cítit po koních.

Pokročila jsem dál. Oblouk bez výplně, probouraný skrze zeď tlustou asi třicet centimetrů, vedl do další místnosti, pravděpodobně ložnice. V blízkosti vysokého okna, sahajícího od stropu až k podlaze, stála kovová postel s vysoko navršenými polštáři, složeným povlečením a vybledlým přehozem. Taky se tam nacházela vysoká skříň, a když jsem ji otevřela, došlo mi, že to bude moje šatna. U postele stála lampa, ale nikde jsem neviděla prádelník. Vzadu byla zastrčená koupelna se stejnou řadou vysoko posazených oken, s vanou na nožičkách, záchodem a umyvadlem, všechno do čista vydrhnuté a slabě vonící po citronu.

Ve Fieldingu jsem měla apartmá v nejvyšším patře. Nikdy jsme mu neříkali střešní byt. Tak se nazývala jen apartmá pro hosty na stejném patře. Apartmá sestávalo ze dvou pokojů a koupelny, zrovna jako tady, ale mělo výhled na Padesátou druhou ulici. A když jsem se otočila směrem na sever, viděla jsem Central Park. Také tam byla okna od podlahy po strop, koupelna měla bezbariérový sprchový kout o velikosti průměrného auta a každý den mi tam přicházeli uklidit a dát čerstvé květiny do vázy.

V průběhu oněch osmi let, co jsem tam bydlela, jsem nahradila většinu standardního hotelového nábytku (ne že by byl nějak opotřebovaný – kdepak, všechno zařízení hotelu bylo prvotřídní) svým vlastním ve svém oblíbeném stylu: většinou to byly starožitnosti z měkkého dřeva, akvarely na zdech a naleštěné mosazné a měděné kousky, v nichž se odrážely neony z ulice. Když budovu uzavřela FBI, jeden každý předmět v hotelu byl považován za důkazní materiál a po osmnácti měsících soudního projednávání jsem si mohla nárokovat jen šatstvo a fotografie, které prokazatelně zachycovaly moji rodinu.

Poznámka pro mě: uchovávej si účtenky za všechny nákupy.

Takže když Colin žertoval o tom, že mám celý svůj život spakovaný v kufrech, měl pravdu.

Když přišel s posledním zavazadlem plným věcí, které představují to jediné, co na tomhle světě legálně vlastním, otočila jsem se k němu a snažila se skrýt paniku v hlase: „Čeká se ode mě, že tady budu bydlet?“

Asi jsem nebyla v zastírání paniky moc přesvědčivá, protože se trochu zašklebil.

„Ale no tak. Není to tak strašné, opravdu ne. V létě je tu velmi příjemně. Tlusté zdi nepouštějí dovnitř vedro a v zimě to tu snadno vytopíte. Vím, že se to zdá trochu malé, ale asi tu nebudete trávit moc času, že ne? Většinou budete v hotelu, uklízet pokoje a – “

„Cože? Jak to myslíte?“ zeptala jsem se pomalu. „Uklízet pokoje? Jsem manažerka. Kde je Claudine? Muselo dojít k nějakému nedorozumění.“

„Claudine je v práci. Bude doma kolem šesté. To je…“ Pohlédl na hodinky. „Za tři hodiny. Poslyšte, nechcete něco sníst? Stavros naproti přes ulici skvěle vaří a já bych vám měl nejspíš vysvětlit pár věcí.“

Vyšla jsem ven na nádvoří a zadívala jsem se na hotel. „Kolik máte právě hostů?“

„Teď? No nás šest.“

„Myslíte vás šest, kteří tu bydlíte? Vy nemáte žádné platící hosty?“

Narovnal se. „My všichni jsme platící hosté.“

„Ano. Jistě. Mám na mysli… krátkodobé hosty.“

„Ty nemáme žádné. Momentálně bychom nemohli ubytovat ani toulavou kočku. Mimochodem nikdo o nás zatím neví. Dokonce si nás nemůžete ani vygooglovat. Proto jste tady, ne? Abyste nás dostala do povědomí turistů.“

„Ale tohle přece je hotel?“

„Ano. Dvě stě let byl, ale od války je, no, v tomhle stavu.“

„Od… války? Myslíte jako od čtyřicátých let?“

„Od konce třicátých. Lucie, co takhle nějaké jídlo? A víno. Vsadím se, že byste se potřebovala napít. Udělá vám to dobře.“

„Ano. A říkejte mi Lucy, prosím.“ Šla jsem za ním přes dvůr, skrz velká železná vrata a po kočičích hlavách do protější restaurace a říkala jsem si, že mi asi nebude stačit ani veškeré víno světa.

Usazená u okna – slunce bylo odstíněné jasně červenou markýzou – a se sklenicí vína před sebou jsem se cítila o hodně líp. Bylo docela dobře možné, že jsem nabyla nesprávné představy o tom, co je hotel Paradis a oč usiluje, ale stejně jsem si byla jistá, že došlo k nějakému nedorozumění. Usrkávala jsem víno a Colin se zatím bavil s usmívajícím se číšníkem. Mluvil plynnou francouzštinou, ale i mému necvičenému uchu se zdál jeho přízvuk strašlivý.

Víno mi vklouzlo do krku jako med, hladké a tišivé. Zavřela jsem oči a upila velký doušek. No, pořádně jsem si přihnula. Když jsem otevřela oči, Colin si mě upřeně prohlížel.

„To je rozdíl, co?“ Byl to atraktivní muž s úzkou tváří, vráskami kolem jasně modrých očí a světlými vlasy, které mu spadaly na čelo.

Přikývla jsem. „Ano. Děkuji. Zdá se, že dost přesně tušíte, jak to bude se mnou a s Claudine.“

„No ano. Korespondenci s vámi jsem vyřizoval já, chápete? Claudine nemluví anglicky.“

Naklonila jsem hlavu. „Nemluví anglicky? Vůbec?“

Přikývl. „Trochu rozumí. Tedy rozumí hodně, ale pokud jde o hovor, nemluvě o čtení a psaní, odpověď zní ne. Angličtina je docela složitý jazyk.“

„Myslela jsem, že v Evropě se všichni se všemi domluví. Nebo skoro.“

Klidně opáčil: „Mluví španělsky, rusky, chorvatsky a portugalsky. Trochu rozumí italštině a docela obstojně angličtině. Kolika jazyky mluvíte vy?“

Zásah.

„Italsky. Francouzsky. A trochu španělsky.“ Italsky proto, že doma tak spolu mluvili rodiče. Tu trochu své lámané španělštiny jsem pochytila od hotelových pokojských původem ze Střední Ameriky a od kubánských kuchařů. „Takže nemluví anglicky. No dobrá. Tudíž maily jste mi psal vy? A smlouvu?“

„Smlouvu ne. Na to měla právníka. Ale maily jsem posílal já. Samozřejmě podle toho, co řekla Claudine.“ Pokrčil rameny a usmál se.

„Ale…“ Ty e-maily mě přesvědčily, abych vzala tu práci. Je fakt, že to byla jediná nabídka zaměstnání, kterou jsem dostala od svého náhlého neslavného odchodu z Fielding Hospitality Enterprises Inc. „Není to to, co jsem čekala.“

„A co jste čekala?“

Mám se zmínit o zámku a vozu Bentley? Vrátila jsem se ve vzpomínkách k úplně prvnímu mailu, který mě seznamoval s hotelem Paradis a městem Rennes. „Opravdu to jedna rodina vlastnila přes dvě stě let?“

Přikývl. „Ano. Rodina Perrotových. Požár ve dvacátých letech osmnáctém století zlikvidoval půlku města a místní usedlost vyhořela do základů. Dům znovu vystavěli někdy kolem roku 1740 a na začátku devatenáctého století se rozhodli, že to tu přemění na hotel. Přestavba trvala skoro pět let, myslím. Zhruba ve stejné době postavili stáje. Ty ve dvacátém století přeměnili na byty. Pro personál.“

„Tam teď všichni bydlíte? Tedy stálí nájemníci?“

Přikývl. „Ano. A máme v úmyslu tu zůstat. Jediné pokoje, které se budou pronajímat, se nacházejí v samotné budově hotelu. Doufám, že máte spoustu nápadů.“

Ty jsem opravdu měla. Miliony. Většina z nich se točila kolem zbrusu nových webových stránek, pro něž nahraju fotografie velkolepých, nádherných pokojů se starožitnými postelemi a průsvitnými bílými záclonami, rámujícími výhledy na idylickou venkovskou krajinu. „Pokud jde o ty pokoje. V hotelu. Kolik z nich můžeme momentálně pronajímat?“

„Myslíte v tuhle chvíli? Ani jeden. Pokud se vám nepodaří přesvědčit Claudine, aby se vzdala svých pokojů. Bing bydlí v podkroví, takže tam to je docela dobře vybavené, ale přimět ho se přestěhovat by vyžadovalo zásah shůry.“

Přede mnou přistála kouřící miska s kousky brambor a pórku plavajícími ve světlém smetanovém vývaru. Pak se objevil ještě košík s bagetou, a jen co číšník odtáhl ruku, popadla jsem jeden kousek. „Ještě trochu vína, prosím.“ Zírala jsem na polévku a snažila se v Colinových slovech najít něco pozitivního, k čemu bych se mohla přimknout. „Bing?“

„David Bingham. Takový ztřeštěný týpek. Je spisovatel, píše knížky pro děti. Bydlí tu už od devadesátých let. Chodil s Claudine… Stavrosi, vynikající polévka, jako vždycky. Tohle je Lucy Gianettiová. Ta, co obrátí hotel vzhůru nohama. Lucy, to je Stavros Collard. Vlastní tuhle restauraci a patří mu taky podíl na hotelu.“

Zírala jsem na Colina. „Patří mu podíl?“

„Samozřejmě. Claudine potřebovala někde získat peníze. Stavros je jejím obchodním partnerem, stejně jako Georges. Nejenom že jí poskytli nějakou hotovost, ale jsou součástí podniku. Georges bude zajišťovat dopravu hostů z nádraží a zpět. Tady Stavros bude dohlížet na hotelovou kuchyni.“

Vzhlédla jsem.

Stavros Collard byl vysoký, dost přes metr osmdesát, měl široká ramena a svalnaté paže, které těsně obepínaly rukávy bleděmodrého trička. Husté vlasy se mu vlnily na hlavě jako ovčí vlna, šedé a nepoddajné. „Všichni na vás spoléháme,“ řekl perfektní angličtinou téměř bez akcentu. „Vkládáme do hotelu nemalé naděje a Andre nás ujistil, že vy jste ta pravá, kdo pro nás dokáže obnovit jeho někdejší krásu.“

„Těší mě, pane Collarde.“

Uchopil moji ruku a krátce ji stiskl. „Říkejte mi Stavrosi, prosím. Koneckonců se budeme vídat každý den, ne? Pokud tedy nebudete chtít jíst s Claudine, ale můžu vás ujistit, že na Francouzku je příšerná kuchařka. Ne, musíte jíst tady a stanou se z nás přátelé.“ Když se usmíval, ukázala se řádka malých rovných zubů.

„Jistě,“ řekla jsem tiše. Pokýval hlavou a zmizel a já jsem se znovu zadívala do talíře s polévkou. Nabrala jsem si plnou lžíci, pak druhou. Polévka byla lahodná a do mě se s každým polknutím vlévala síla.

„Tím Andre myslel Andreho Mollnera?“ zeptala jsem se.

Colin přikývl.

Andre Mollner byl dlouholetým klientem mého právníka a tak získal moje telefonní číslo. Zčistajasna mi zavolal, představil se a řekl, že má pro mě nabídku na perfektní práci. Ujistil mě, že nikdo v Rennes se nestará o to, co se stalo ve Fieldingu, a že mě přivítají s otevřenou náručí.

Samozřejmě že mě přivítají. Byla jsem nejspíš jediná, koho našli, kdo byl ochoten ujmout se té práce, aniž by do hotelu vůbec vkročil, protože kdybych tam vstoupila…

„Ok, Coline, jsem zvědavá. Proč jste najali zrovna mě? Proč přesně?“

„Abych byl upřímný, skoro jsme to neudělali. Když tady v Evropě chcete zaměstnat člověka, který není občanem některé ze zemí Evropské unie… zkrátka musíte k tomu mít velmi dobrý důvod. Ale Claudine chtěla někoho, kdo zná americký trh, kdo bude vědět, co říct a udělat, abychom přitáhli americké turisty. A někoho, kdo navrhne webové stránky tak, aby byly podle amerického gusta. Taky potřebuje někoho, kdo nemá přízvuk, protože ona sama nemluví anglicky vůbec. Najmout vás vyžadovalo spoustu práce. Měli jsme štěstí, že vás Andre doporučil. Věděl o vaší… no, o vaší situaci a tak…“

„A že nebudu moct sehnat slušné místo nikde ve Státech, takže budu muset vzít zavděk drobečky, které mi kdokoliv předhodí?“

„To je nesmysl. Andre nám řekl, že jste byla v té kauze Fielding úplně nevinně. Také trval na tom, že vaší zásluhou se mluvilo o hotelu Fielding po celém New Yorku. Proč bychom tu neměli chtít zužitkovat vaše zkušenosti?“

Páni, ten byl přesvědčivý. „A jak se zná Claudine s Andrem?“

„To netuším. Ta ženská má známosti po celém světě. Mám dojem, že je to její bratranec z druhého kolena? Z exmanželovy strany?“

„A ti investoři, o nichž jste mluvil… to jsou Stavros a Georges?“ zeptala jsem se.

„Ano. Bing taky přispěl. To já ostatně taky, když na to přijde. A ještě je tu Raoul, to je truhlář. Ten do hotelu nevložil peníze, ale bude pro nás dělat renovace.“

Ujedla jsem dalších pár lžic polévky. „Aha. Ve vašem podání to znělo tak, že jste kupa miliardářů, která se chce ve volném čase trochu pobavit rekonstrukcí.“ A já už jsem si představovala, jak si s těmito francouzskými miliardáři dávám koktejly a na terase usrkujeme martini. Místo toho budu na polévkové dietě a užívat si jízdu zdarma starým volvem.

„Taky jste říkal –“

„Claudine říkala,“ opravil mě Colin. „Já jsem jen překládal, vzpomínáte si?“

Podívala jsem se na něho. „Ale to, co jste překládal, nebyla pravda.“

Narovnal se a vypadal ublíženě a překvapeně. „Samozřejmě že to je pravda. Troufám si tvrdit, že nenajdete jediné slovo, které by nebylo stoprocentně pravdivé. Jen do toho, zkuste to.“

Věděla jsem, že kdybych v tu chvíli otevřela svůj laptop a prošla si všech dvacet sedm mailů, které jsme si s Claudine Capuçonovou vyměnily, měl by pravdu. Nelhal. Ani v jedné řádce nic nezastíral. To jen moji vlastní představivost zlákala možnost znovu začít kariéru a vést malý hotel pár hodin cesty od Paříže, a tak se rozběhla na plné obrátky a přibarvila si jedno každé slovo, které napsal.

Předložili mi další chod. Hovězí na houbách v omáčce vonící po bylinkách a červeném víně. Ulomila jsem si kousek bagety a namočila ji v omáčce, pak jsem si ji strčila do pusy a pomalu žvýkala.

Bylo to božské.

Tak jsem tady. Až do podzimu mám kde bydlet a budu dostávat plat. Ne zrovna závratný, to je jisté, ale nemusím se starat o činži. Se svým vízem mám po třech měsících nárok na placenou zdravotní péči, a pokud budu moct každý den jíst takovéhle jídlo, jak zlé to může být?

A mimochodem, kam jinam bych asi tak šla?

2

P ověsila jsem si většinu svého šatstva, krásně se vešlo na staromódní drátěná ramínka všatní skříni. Neměla jsem potuchy, co udělám sostatními svými věcmi. Odnesla jsem si toaletní potřeby do koupelny. Nebylo kam jinam je dát než do vany na nožičkách. Věděla jsem, že ve Státech by byla taková vana předmětem výkřiků obdivu azávisti, ale dokázala jsem myslet jen na to, že se nebudu moct postavit pod sprchu, zníž poteče proud vody horké tak, až by zní šla pára, pokud si sama nebudu držet sprchovou hlavici nad hlavou.

Koho se tu snažím obelhávat? Jaké jsou šance na to, že tu vůbec poteče horká voda?

Protože jsem neměla nic jiného na práci, pečlivě jsem si ustlala, přičemž jsem zjistila, že výplň polštářů je ze skutečného peří aže přikrývka je sice stará, ale silná apřekrásně prošívaná.

„Lucy?“ zavolal Colin. „Už je tu Claudine. Jste připravená se sní sejít?“

Jsem? Kdo ví? Za normálních okolností bych se převlékla do svého působivého červeného kostýmku, namalovala bych se avklouzla do lodiček na vražedně vysokém podpatku, abych vypadala, jak se ode mě očekává. Ale červený kostýmek by se sem hodil asi tak, jako bych si navlékla oblečení zdoby, kdy jsem vážila odeset kilo méně, ajá jsem si živě představila, že teď bych vněm působila jako balonky ověšený klaun na dětské party.

Krom toho jsem si připadala obelhaná (třebaže jsem věděla, že tomu tak nebylo), ošizená (oco? zatím jsem nic neudělala) aobecně vzato jsem měla dojem, že na mě ušili boudu (ikdyž to celé byla nejspíš jenom moje chyba). Přečetla jsem si všechny maily od Claudine aznovu jsem si prošla smlouvu. Popis práce nebyl nijak zavádějící. Byla jsem prostě idiot. Ubohý, vyčerpaný, zlomený idiot, který se scvrknul vuzlíček pochybností osobě samé, utápějící se vsebelítosti, askočil po prvním stéblu, jež se objevilo.

Jediném stéblu.

Vrátila jsem se do koupelny apodívala se na sebe do malého zrcadla, které viselo nad umyvadlem. Vypadala jsem staře. Ne. Ne staře. Vypadala jsem na svůj věk, jenomže až do loňska tomu tak nebylo. Taky jsem vypadala unaveně, ale to se dalo snadno vysvětlit. Právě jsem přeletěla oceán, ne? Ale neodpustitelné bylo, že jsem vypadala jako totální ztroskotanec. Nahnula jsem se nad vanu apřehrabovala se vpříručním kufříku, dokud jsem nenašla, co jsem potřebovala. Pečlivě jsem si nanesla rtěnku azuřivě jsem si kartáčovala vlasy, dokud nenabraly objem anestočily se do vln. Možná byly už trochu prošedivělé, ale aspoň vypadaly živě.

„Už jdu,“ zavolala jsem. Popadla jsem svůj laptop, který ležel na kuchyňském stole, zkabelky jsem si vyndala velmi drahé pero apoznámkový blok vázaný včervené kůži, vyšla jsem zpokoje apřes dvůr, na který padal soumrak, následovala Colina do hotelu Paradis.

Vhotelové hale panoval chlad atma. Podlaha byla zbílého ačerného mramoru az více než třímetrového stropu visel masivní lustr. Prostor původně sloužil jako vestibul panského domu apořád si uchovával nádech vznešenosti. Vlevo se nacházela alkovna, vníž bylo ukryto točité schodiště do patra. Naproti vstupním dveřím jsem viděla rozlehlý salon utopený ve tmě, protože okna sahající od podlahy až po strop měla zavřené okenice. Vpravo stál dlouhý pult ztmavého dřeva, které vypadalo jako mahagon. Za ním jsem spatřila přihrádky, kde bývaly ukládány klíče od pokojů. Zastavila jsem se azírala na ně. Takové jsem viděla už jen ve filmech. Uprostřed byl umístěný velký psací stůl na krásně vyřezávaných nohách. Mosazná svítidla na stěnách vydávala tlumené světlo.

Připadala jsem si, jako bych se ocitla vminulém století, akdybych přimhouřila oči nad poškrábaným dřevem, zašlým kovem, flekatou omítkou ašpinavými okny, byl by ten prostor nádherný.

„Páni,“ zašeptala jsem.

Colin mě musel slyšet, protože se na mě přes rameno zakřenil.

„To je něco, že?“

Ano, to bylo.

Astejně tak Claudine Capuçonová. „Bonjour,“ zazpívala, když se snesla do haly.

Co jsem čekala? Ledově chladnou šik ženu vpřísně vyhlížejícím kostýmku ase spoustou diamantů? Rozevlátou bohémskou hippie středního věku ověšenou zlatými řetízky ahoupajícími se náušnicemi? Nebo snad shrbenou stařenu stenkým černým doutníkem mezi rudými rty as rukama jako drápy?

Vypadala starší než já, tak odeset let, amohla bych přísahat, že její vlasy představovaly stejnou směsici šedavých loken astřapatých pramenů jako moje. Měla brýle sjasně červenými obroučkami, jednoduchý svetr avolné kalhoty. Přispěchala ke mně aobjala mě, přičemž mluvila tak rychle, že bych jí patrně nerozuměla, ani kdyby spustila anglicky.

„Claudine,“ zarazil ji Colin avypálil na ni něco ve francouzštině, načež Claudine ode mě ustoupila.

„Vítejte,“ pronesla opatrně.

„Merci,“ odpověděla jsem stejně obezřetně.

Prošly jsme kolem hlavního schodiště apokračovaly úzkou chodbou do klidné, prostě zařízené místnosti, kde štíhlé tvary nábytku vůbec neladily se štukovými stěnami, vysokými okny azdobným dřevěným obložením. Sedly jsme si ukulatého stolku pokrytého ubrusem živých barev aClaudine nalila víno. Colin se posadil snámi apřiťukli jsme si.

„Vím, že mluvíte francouzsky,“ začal Colin, „ale říkala jste, že si nejste jistá nakolik plynně. Pokud vám to nevadí, tak tu svámi zůstanu adohlédnu, aby nedošlo knějakému nedorozumění.“

Stím jsem byla srozuměná. Ikdyž jsem se už začínala chytat, nechtěla jsem, abych souhlasila sněčím, co by nakonec mohla být katastrofa, jenom proto, že jsem přeslechla nějakou hlásku.

„Už jste si naplánovala, co byste tu první týdny dělala?“ zeptala se Claudine.

Otevřela jsem laptop. „Uvažovala jsem owebových stránkách.“ Dala jsem si záležet, abych mluvila pomalu azřetelně. „Sjakým rozpočtem počítáte? Existuje několik možností podle toho, jaké služby budeme požadovat. Chceme, aby si lidé dělali sami rezervace online? To vyžaduje poměrně nákladný software, ale patrně bychom našli společnost, která by nám vyhovovala.“

Poslouchala apotom se zašklebila. „Na webové stránky nemáme peníze. Nemůžete je udělat sama? Na pár jsem se dívala azdá se, že není tak těžké je vytvořit.“

Pomalu jsem dál projížděla seznamy všech těch pečlivě vybraných firem ahorečně jsem přemýšlela. „Dosud jsem sama žádné nesestavila,“ řekla jsem.

„Můj kmotřenec je má. Jestli to zvládne ipatnáctiletý kluk, nemůže to být tak těžké.“

Vybavila jsem si maily, které jsem si před hodinou prošla. Vlastně jsem Claudine ujistila, že jí ráda udělám webové stránky, které budou srozumitelné alákavé pro americké turisty. Hm…

„No, hádám tedy, že bychom mohli začít tím, že vyfotografujeme pokoje adáme na web ceny pokojů. Nebo už máte nějaké fotky kdispozici?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Chápejte, žádný zpokojů není ve stavu, že by se dal vyfotografovat. Všechny je potřeba vymalovat azařídit.“

Narovnala jsem se azadívala se na ni, potom na Colina. „Očem to mluví?“ zeptala jsem se ho anglicky. „Vymalovat? Copak ty pokoje nejsou vymalované?“

Pokrčil rameny azatvářil se omluvně. „Říkal jsem vám přece, že hotel nebyl od války vprovozu.“

„Ale…“

Naklonil se ke mně. „Ve smlouvě se píše, že budete mít na starosti uvedení všech stávajících ubytovacích prostor do stavu, který bude přijatelný pro americké turisty.“

„To je pravda. Ale nečekala jsem, že úroveň bude tak… nízká. Už jste sjednali někoho, kdo to tady vymaluje, zařídí auklidí?“

„To musíte udělat vy.“

Zaklapla jsem laptop ase založenýma rukama jsem se opřela. „To tedy počkejte…“

„Ano.“