Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Louisa Treger

Šílená

Z anglického originálu Madwoman, vydaného nakladatelstvím Bloomsbury Publishing Plc ve Velké Británii v roce 2022, přeložila Veronika Lásková.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2024 jako svou 8683. publikaci.

Redakce Marie Hajdová
Korektura Kristýna Černá
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Louisa Treger, 2022
First published by Bloomsbury Publishing Plc, Great Britain
This translation of Madwoman is published by Grada Publishing, a. s., by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.
Translation © Veronika Lásková, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Cover Design © Martin Kábrt, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-783-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-782-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-275-2 (print)

S láskou věnováno Adamovi, Imogen a Alexandře

Velké šílenství může skrývat božský rozum,

a velký rozum může být šílenstvím.

Vždyť je to jako se vším:

většina vždy udává tón.

Souhlasíš – pak jsi zcela zdráv,

jsi proti – tak vyvoláváš strach,

a na řetěz tě nutno připoutat.

Z básně „Život“ Emily Dickinsonové

„Vždycky mě uklidňuje pocit, že nic není nemožné, pokud člověk vynaloží jistou energii tím správným směrem.“

Cesta kolem světa za 72 dnů, Nellie Blyová

Poznámka autorky

Ačkoli se román Šílená opírá o životopisná fakta spojená s osobou Nellie Blyové, jedná se o beletristické dílo. Nakládala jsem tudíž volně s fakty, charakteristikami postav a především s časovým sledem událostí a domýšlela jsem si to, co v historických záznamech chybělo.

Některých čtenářů by se mohly dotknout výrazy jako bláznivá, šílená či nepříčetná. Navzdory negativním konotacím používám tato a jiná podobná označení čistě v dobovém kontextu a v žádném případě je nemíním v hanlivém či neuctivém smyslu.

Prolog

1887

PŘÍVOZNÍ ČLUN ODRAZIL OD břehu a vzápětí už se houpal a zmítal na vlnách. Některé pacientky tiše naříkaly, jiné křičely, ale dozorci je rychle okřikli. Jedna dívka připoutaná k lehátku bez ustání plakala a třásla se, usoplené tváře smáčené slzami. Mezi krátce zastřiženými světlými vlasy jí na hlavě prosvítaly do krve rozedřené rány. Nellie vstala, aby ji utěšila, ale dohlížitel s kamennou tváří ji hrubě odstrčil zpátky na sedátko. Nikdo jiný se děvčeti nepokusil pomoci. Po chvíli se její vzlyky proměnily v tiché popotahování a pak už byla zticha, oči dál vytřeštěné hrůzou. Nellie otevřela pusu, aby jí aspoň něco řekla, ale zachytila dozorcův pohled a slova útěchy raději spolkla. Vzduch kajuty naplnil smrdutý dech natěsnaných cestujících.

Přilepila tvář ke špinavému kulatému okénku, za nímž spatřila nábřeží s řadou škunerů a racky kroužící nízko nad tmavě hnědou hladinou řeky, která se divoce dmula a pěnila jako čaj přicházející k varu. Po chvíli se na obzoru objevilo několik velkých budov, vystavěných v řadě na dlouhém, úzkém pásu země. Člun k nim zamířil a s drcnutím a zaskřípěním přirazil k pneumatikám, které lemovaly přístavní molo. Dozorci vyvedli ženy po prkně na břeh. Teď už stály tiše: působily vyděšeně a ohromeně.

Nellie se zhluboka nadechla a pokusila se ovládnout. Chladný a svěží vzduch byl cítit vlhkou hlínou. Slyšela staccatové štěbetání drozda a odkudsi zdálky sem doléhalo bučení krav. Po pobytu na Manhattanu se jí ulevilo, že zase jednou slyší zpěv ptáků a vidí kolem sebe zeleň, ale z přírody se netěšila dlouho. Noví dozorci je naháněli do přistavené sanitky.

„Vítejte na Blackwellově ostrově,“ oznámil jim jeden z nich. Pak si odkašlal a odplivl na zem. „Jak sem člověka jednou přivezou, už se vodsaď nedostane.“

Nellie zachvátila panika, až se jí zatmělo před očima. Svírala a rozevírala pěsti a srdce jí divoce bušilo v hrudním koši. Co jsem to proboha vyvedla? Na tenhle ostrov odvážejí zločince, chudinu, nemocné a blázny; odklízejí je pěkně z dohledu, aby na ně slušní, normální lidé nemuseli myslet.

Sanitka se rozjela po silnici podél pobřeží, kterou před příbojem chránila zděná hráz. Stromy se svíjely ve větru a nízká, ocelově šedá obloha působila jako přitlačené víko. Cestou minuli rozedraného muže, který zvysoka našlapoval zapřažený do vozíku zhotoveného z přepravní bedny. Pomačkaný klobouk měl naražený hluboko do čela a vzadu na kabátě se mu houpal ocas z koňských žíní. Zastavil se, aby mohli projet, a hrabal přitom nohou do země jako zvíře. To je určitě jeden z bláznů, usoudila Nellie, třebaže jí připadal neškodný a v ničem nepřipomínal řvoucí netvory, které očekávala. Opravdu nebezpeční šílenci budou jistě někde za mřížemi. V návalu adrenalinu a strachu se zachvěla.

Zastavili před mohutnou kovanou bránou, zajištěnou visacím zámkem. Jeden z dozorců ji odemkl, otevřel těžké veřeje a vzápětí vjeli do krásné zahrady, kde se střídaly trávníky s květinovými záhony a keříky, pak minuli rybník, nad nímž se skláněly vrby, až nakonec sanitka zaparkovala před vysokou osmihrannou budovou se světlými kamennými zdmi, z níž v pravém úhlu vybíhala dvě boční křídla. Místní ošetřovatelka je vyvedla z vozu – „No tak, dámy, jdeme, jdeme“ – a Nellie už zase tlouklo srdce až v krku. Napřímila však páteř a připomněla si, že ji jen tak něco nevyvede z míry. Poradí si s touhle situací stejným způsobem, jako se vyrovnala s ostatními pohromami, které ji v životě potkaly: uloží si ji do paměti a později o ní napíše, tak jako o všem dalším, co ji tu potká.

Hlavou se jí mihla vzpomínka, jak se jako malá holčička tulí mamce v náručí, vdechuje její vůni připomínající prádlo usušené na čerstvém vzduchu a poslouchá vyprávění jednoho příběhu za druhým. Vzpomněla si, jak se u taťky na klíně učila číst a mnohem později se seznamovala s knihami v jeho pracovně – Ivanhoe, Chaloupka strýčka Toma, Stébla trávy, s díly vyrovnanými ve dvou řadách na policích knihovny, jež si časem zvykla vnímat jako přátele. Pocítila bodnutí stesku, ale utěšila se pomyšlením, že vyprávění jí pomůže nějak přečkat i tohle. Už se jí podařilo nasbírat tucty příběhů – že si je málem ani nedokázala všechny zapamatovat. Musela si je neustále v duchu opakovat, opatrovat a převracet v mysli, než je bude moci svěřit do bezpečí papíru.

Vystoupaly po kamenném schodišti do studené, úzké haly a ošetřovatelka za nimi zevnitř zamkla dveře.

Kapitola první

1870-1880

NELLIE STÁLA VE DVEŘÍCH venkovského stavení, hlavu ve stejné výšce jako klika. Před ní se rozprostíraly ovocné sady a pole a na pastvinách se na slunci vlnila tráva. V dálce uviděla svoje dva bratry, Alberta a Charlese, jak střídavě zkouší jezdit vestoje na jejich starém koni Homérovi. U srdce ji píchlo touhou a zlostí – chtěla se do jejich her taky zapojit. Vykasala si dlouhé růžové šaty a rozběhla se tryskem ze svahu, až k nim celá uřícená konečně doběhla.

Charles zrovna seskakoval z koně. „Ahoj, ahoj. Nač ten spěch?“ usmál se na ni, ale Albert našpulil rty a odsekl: „Co zase chceš?“

„Já to chci taky zkusit,“ žadonila. „Prosím? Vypadá to zábavně.“

Albert si založil ruce na prsou. „Je ti teprve šest. Ublížíš si, a mamka nás přerazí.“

Pohodila hlavou a opáčila: „Už je mi skoro sedm. A beztak umím všechno jako vy dva: chytat ryby v řece, hledat na stromech hnízda. Dokonce doplivnu dál než vy!“

„No jo, má pravdu,“ poznamenal Charles a Albert jen pokrčil rameny.

Posadila se na zem, sundala si boty i punčochy, přestože věděla, jak by to mamku pohoršilo, kdyby ji viděla. Proč ji vůbec pořád navléká do růžových šatů a bílých punčoch? Mezi ostatními děvčaty, oblečenými do hnědé a šedé, vyčnívá jako naražený palec. Usoudila však, že by asi vyčnívala tak jako tak, vzhledem ke svým klukovským způsobům a nevymáchané puse. Při křtu dostala jméno Elizabeth Jane Cochranová, ale nikdo jí tak neříkal. Všichni na ni volali Růžo.

Pohladila Homéra po krku a pošeptala mu: „No tak, kamaráde. Pomoz mi trochu.“ Kůň lehce zafrkal, jako by přisvědčil. Charles jí podržel nohu, aby se mohla vyškrabat koni na široký hřbet a postavila se. Pak ji pustil a Homér vykročil.

Nejdřív ji zaplavilo nadšení, že se nachází tak vysoko nad zemí s větrem ve vlasech. Vdechovala pronikavý koňský pach, cítila teplo jeho těla i jak se mu pod jejími chodidly napínají svaly. Jenže po chvíli se dal do klusu – a při tom houpavém, trhaném pohybu dokázala jen taktak udržet rovnováhu. Podkluzovaly jí nohy a žaludek se jí roztočil, ale stále se držela zpříma, přestože neměla tušení, jak zastavit nebo jak se dostat dolů. Koutkem oka zahlédla šklebící se tváře bratrů. Nesmí před nimi dát najevo strach, to v žádném případě – nepřežila by, jak by si ji potom dobírali. Už byla v polovině pastviny a začínala si myslet, že snad dokáže dojet až na konec, jenže vtom Homér klopýtl o hromádku kamení a shodil ji.

Když se vzpamatovala, ležela na zádech na zemi, celá potlučená a s křečovitou bolestí na hrudníku. Vší silou namáhala plíce, aby do sebe dostala nějaký vzduch, ale měla pocit, jako by jí je někdo pevně převázal motouzem a nedovolil jí dýchat. Propadla panice – bušila patami do země a hrabala rukama do prázdna. Uvědomila si, že se nad ní sklání Albert, a slyšela ho říkat: „Teď to teda určitě schytáme.“ Zdálo se jí, že jí hruď snad vybuchne, ale palčivý tlak postupně povolil, ona se zprudka nadechla a do nosu jí pronikla vůně sluncem prohřáté trávy. Homér, který vyvázl bez úhony, se klidně popásal opodál. Konečně posbírala dost sil, aby se postavila. „Už mi nic není,“ prohlásila a hlas se jí k její velké nelibosti třásl.

„Měli jsme o tebe strach, Růžo. Pojď, radši tě dovedeme domů,“ prohlásil Albert úsečně a nabídl jí svou láhev s vodou. Lačně se napila, pak ji bratr chytil za jednu paži a Charles za druhou, načež se s ní zvolna vydali vzhůru k domu a napůl ji podpírali, napůl táhli. Dorazili tam právě ve chvíli, kdy se jejich otec vracel domů od soudu. Chlapci ho pozdravili a rychle se ztratili do svého pokoje.

Taťka na ni shlížel ze své pro ni tak nebetyčné výšky a prohlížel si její umazané a rozcuchané vzezření. Byl to štíhlý, učeně vyhlížející, laskavý muž, který se málokdy rozhněval. Z prvního manželství měl deset dospělých potomků a občas dětem vyprávěl zábavné historky o lumpárnách, které jako malí vyváděli. Přece jen však Růža zatajila dech z obavy, že tentokrát už to přehnala. Konečně se na ni taťka zazubil a napětí povolilo.

„Chtěla bych jít s tebou do pracovny,“ zaprosila. „Mohla bych? Prosím!“

„Ano, jistěže můžeš.“

„Ale nejdřív ji musím trochu vydrbat. Vždyť se podívej, v jakém je stavu,“ vložila se do toho matka. V mamčiných kaštanových vlasech se odráželo slunce, ale když se obrátila k dcerce, rty měla pevně semknuté. „Co jsi to prosím tě vyváděla? Anebo ne, radši mi nic neříkej. Nechci to ani vědět.“

„Běž za maminkou. Až budeš hotová, najdeš mě v pracovně,“ řekl taťka a usmál se na maminku tím zvláštním způsobem, který měl vyhrazený jenom pro ni. Pracoval jako soudce a holčička věděla, že má na starosti celý soudní dvůr, a přece doma rozhodovala matka.

Růža si vyžádala studenou koupel, aby neztrácely čas ohříváním vody. Mamka donesla necky do kuchyně a začala je plnit vodou, zatímco se děvčátko svlékalo. Matka se prudce nadechla a zeptala se: „Kde sis tak zřídila záda? Zítra budeš samá modřina.“

„Upadla jsem,“ zamumlala Růža, jelikož dobře věděla, že kdyby vyšlo najevo, co se ve skutečnosti stalo, ocitla by se v pořádném průšvihu. Záda měla celá ztuhlá a bolavá, a když se ponořila do ledové vody, trhla sebou, ale aspoň to měla rychle odbyté. Suchá a čistě oblečená pak pospíchala taťkovi pro domácí papuče. Tenhle úkol si žárlivě střežila pro sebe a nedovolila nikomu jinému, aby se jich dotkl. Byly to odřené, sytě červené kožené střevíce, lehce páchnoucí po zvířecí kůži, ale jí to nevadilo.

Jakmile se taťka přezul, nalil si sklenku whisky, objal holčičku kolem ramen a zeptal se: „Tak copak jsi dneska dělala, Růženko?“

Jeho mužská vůně s příměsí mýdla a potu jí dodávala pocit bezpečí. „Jezdili jsme na Homérovi vestoje,“ přiznala, protože jemu mohla říct úplně všechno. „Šlo mi to fakt dobře, jenže pak zakopl a já spadla.“

Ruka kolem jejích ramen se sevřela pevněji, a tak honem dodala: „Je to dobrý, nic se mi nestalo.“ Žmoulala v prstech teplou, kousavou látku šatů. „Proč nemůžu chodit v kalhotách jako kluci? Všechno by bylo mnohem jednodušší.“

Usmál se, ale zdálo se jí, že v jeho výrazu zahlédla stopu soucitu. „Tak už to zkrátka na světě chodí, děvenko moje.“

„Ale proč, tati?“

Zavrtěl hlavou. „Víš, můžeme jenom doufat, že se to jednoho dne změní. Zatím se bohužel budeš muset s těmi šaty nějak smířit.“ V očích mu nepatrně zajiskřilo. „Ale vlastně vím o něčem, co ti pomůže být volná jako kluk.“

Dychtivě se posadila, až ji v zádech bolestivě píchlo. „A co je to?“

„Vzdělávej se. Uč se z knih a novin všechno, co se dá. Díky čtení se dostaneš kamkoli na světě.“

Růža byla zmatená – jak by ji čtení mohlo někam dostat? Představila si, jak sedí na knize a sviští povětřím, ale než se ho stačila zeptat, jak to vlastně myslí, taťka dodal: „Takže se musíš začít připravovat co nejdřív. Je načase, aby ses naučila písmenka.“

Zklamaně vzdychla. Abeceda pro ni představovala změť čar a kudrlinek, které jí nedávaly smysl o nic víc než stopy slepic hrabajících na dvoře. Dnes však objevila nový důvod, proč se snažit, a tak lekce probíhala zdárněji než jindy. Taťka jí pomohl vyslovit písmena P-E-S, a jako když se ve tmě škrtne sirkou, vyvstala jí v duchu představa jejich štěněte Rexe. Tak tohle je tedy čtení – radost z objevování, pocit nově nabyté moci. Začínalo jí svítat, proč taťka mluví o knihách s takovým nadšením.

„Děláš pokroky, mám z tebe radost,“ prohlásil, když byla hodina u konce. Jakmile složili kartičky s písmenky, dodal: „Teď se musím pustit do práce. Klidně tu zůstaň, ale už si nebudeme povídat.“

„Ani nepoznáš, že tady jsem,“ ujistila ho, vstala a začala si prohlížet hřbety svazků v knihovně. Vybrala si knížku o koních, uvelebila se s ní ve velkém koženém křesle a pustila se do prohlížení obrázků, přičemž obracela stránky úplně tichounce, aby ho nerušila. Seděla jako myška, ale dokonale spokojená, zatímco se v podvečerním slunci prodlužovaly teplé stíny, z otevřeného okna zazníval bzukot ospale kroužících včel a od pracovního stolu se ozývalo neúnavné škrabání taťkova pera po papíře.

Roky plynuly v poklidu. Když bylo Růže asi devět let, začala jí mamka vyprávět indiánské pověsti z jejich kraje. Teď už se jí v náručí choulila Růžina mladší sestřička Kate a na cestě bylo další děťátko. Růže se stýskalo po časech, kdy měla maminku jenom pro sebe, ale Kate byla milá holčička a Růža k ní chovala prudkou, ochranitelskou lásku. První pověst, s níž maminka přišla, vyprávěla o krytém dřevěném mostě, který vedl přes řeku nedaleko jejich domu.

„Říká se, že když na mostě spadne do napájecího koryta žíně z koňského ocasu, promění se v hada,“ vykládala.

„Vážně? Je to pravda?“ zajímala se Růža a měla pocit, jako by té legendě současně věřila i nevěřila.

Mamka pokrčila rameny. „Tak praví pověst. Pokud se chceš přesvědčit, jestli je to pravda, musíš to vyzkoušet.“ Zaváhala. „Věděla jsi, že ten most má ještě jeden název?“

„Ne. Jaký?“

„Amyin most. Když ho stavěli, žila tu dívka jménem Amy. Zamilovala se do jednoho mladíka, ale její rodina nechtěla o svatbě s ním ani slyšet a zakázala jim se scházet. Domluvili si tajnou schůzku u mostu s tím, že spolu utečou. Amy tam na něj čekala celé hodiny, jenže on se neukázal.“ Mamka vykulila oči a ztišila hlas. „Propadla takovému zoufalství, že se vrhla do řeky a utopila se. A dodnes tam její duch straší a provádí příšerné kousky, třeba třese vozem, nastraží větve u výjezdu nebo vyleká koně, takže se vzpínají a nechtějí dál.“

Růže naskočila husí kůže a dlaně jí zvlhly. Pověst ji však fascinovala, a tak nazítří přemluvila Alberta s Charlesem, aby vzali žíni z Homérova ocasu a šli to společně vyzkoušet.

Byl chladný den a na obloze se kupily nízké mraky, nadmuté zadržovanou vlhkostí. Za chůze bratrům vyprávěla pověst o Amy. Charles hvízdl.

„Tak hlavně, ať se to jednou nestane tobě, Růžo,“ škádlil ji Albert. „Vyber si chlapa, co se k tobě bude chovat jaksepatří.“

„Já si žádnýho chlapa vybírat nebudu, to se vsaď. Chystám se v životě dělat daleko zajímavější věci,“ prohlásila povýšeně.

„Jen počkej, však uvidíš,“ usadil ji Albert. „Musíš se vdát, holky nemají na vybranou.“ Načež se oba chlapci rozřehtali, jako by řekl kdovíjaký vtip.

Když dorazili k mostu, Růža ještě pořád zuřila. Na staré, vratké konstrukci visel nápis: „Procházej pomalu“. Uvnitř pod křížícími se dřevěnými trámy to páchlo zatuchlinou. Albert vylovil z kapsy koňskou žíni a hodil ji do kalné vody v napájecím korytě.

„Nechť velký Duch řeky promluví,“ zvolal velitelsky a poslední slovo se k nim vracelo s ozvěnou. Promluví…í…í

„Dýchni na tuto žíni a proměň ji v hada,“ dodal Charles daleko méně jistým hlasem.

Čekali několik minut, ale žádné kouzlo se nestalo. Žíně zůstala žíní a Růža sama nevěděla, jestli cítí spíš zklamání, nebo úlevu. Pak zaslechli rychle se blížící klapot kopyt a jen taktak se stačili přitisknout k zábradlí, když kolem nich proběhl jezdec na koni. Růža pevně zavřela oči a zakryla si uši dlaněmi. Ten rámus byl ohlušující, stará prkna se třásla a kymácela tak prudce, až dostala strach, že se Amyin duch pokouší rozbít most na kusy a strhnout je do dravého říčního proudu. Vrátili se domů zamlklí a Růža se po zbytek dne držela v blízkosti rodičů, třebaže se jim ani slovem nezmínila o tom, co se stalo.

K večeři měli toho dne zapékané kuře, její oblíbené jídlo. Těstíčko kolem masa bylo dokonale propečené, až se samo rozpadalo, a smetanová náplň probublávala na povrch, jenže zaběhnutý rodinný rituál, kdy mamka slavnostně pokládala pekáč na stůl, jen zdůraznil podivnost té příhody na mostě. Večer pak holčička dlouho nemohla usnout, protože měla hlavu plnou hadů, zrádných mužů a pomstychtivých duchů.

K jedenáctým narozeninám dostala Růža od taťky zápisník v modré kožené vazbě a stříbrné plnicí pero, na němž bylo vyryto její jméno. „Teď si můžeš vymýšlet vlastní příběhy,“ řekl jí a dívky se zmocnil takový úžas, že mu málem zapomněla poděkovat.

„To jsou nejkrásnější dárky, jaké jsem kdy dostala,“ vypravila ze sebe nakonec a v duchu už spřádala, co všechno do sešitu zapíše.

Mamka upekla její oblíbený švestkový koláč, zapíchala do něj tenké růžové svíčky, zapálila je a nesla tu nádheru na stůl. Růža plamínky sfoukla a rodina jí sborem zazpívala „Hodně štěstí, zdraví“.

„Nechce se mi věřit, jak už jsi vyrostla,“ prohodila mamka a Albert dodal: „Přesně. Ani se neotočíš, a budou se za tebou honit nápadníci.“

Růžu to dopálilo, ale nevšímala si ho a soustředila se raději na krájení koláče na pořádné trojúhelníkové kousky, které pak rozdávala jednotlivým členům rodiny.

Když byli po jídle a Růža pomohla mamince umýt a uklidit nádobí, zatímco nejmladší Henry dostal ohřáté mléko, maminka ji vybídla: „Pojď si ke mně na chvíli sednout. Chci ti vyprávět jeden můj oblíbený příběh. Vlastně jsem si ho schovávala na dnešní večer.“

Růža zatleskala. „Skvělé. Jak se jmenuje?“

„Válka duchů,“ prohlásila mamka, usadila se v houpacím křesle a Růža usedla na stoličku vedle ní. „Jsi připravená?“ Dívka přikývla. Mamka se nadechla a začala vyprávět strašlivou pověst o mladém muži, kterého unesli válčící duchové na kánoích a přinutili bojovat v jejich řadách.

„Byl k smrti vyděšený, ale neodvážil se neposlechnout, protože se bál, že by ho jinak zabili. Válečníci pluli proti proudu řeky až k vesnici na opačné straně. Místní sešli k řece a rozpoutal se zuřivý boj. Uprostřed bitvy jeden z bojovníků upozornil mladíka, že ho nepřátelé zasáhli. On přitom necítil bolest, a když se na sebe podíval, žádné zranění neviděl.“

V krbu zapraskalo poleno, takže sebou obě leknutím trhly.

„Nakonec se vrátil domů a každému vyprávěl o tom, co se mu stalo. Když domluvil, zůstal dlouho zamlklý. Za úsvitu příštího dne se nedokázal postavit na nohy. Obličej měl křečovitě stažený bolestí a od úst mu stoupala černá pára.“ Mamka se ohlédla přes rameno a ztlumila hlas téměř do šepotu. „A potom umřel.“

Růža mamce při vyprávění mačkala strachy ruku, přece jen ji však hřálo vědomí, že je v bezpečí, přestože jí svět matčiných povídaček naháněl hrůzu. Seděly spolu ještě chvíli mlčky, nechávaly vyprávění doznít a vychutnávaly si pocit vzájemné blízkosti, dokud na holčičku nepadla únava. Pak Růža políbila mamku na dobrou noc a zašla za taťkou do pracovny.

Nakoukla dovnitř otevřenými dveřmi a neslyšně ho pozorovala při práci, až nakonec vycítil její přítomnost a zvedl hlavu. „Vypadáš nějak ustaraně. Copak se děje?“ zeptal se a položil dlaň vedle sebe na pohovku, aby se k němu posadila. Žhavé uhlíky z krbu vrhaly oranžové světlo na knihy a papíry rozložené na jeho psacím stole.

Zavrtěla hlavou a mlčky se k němu přitulila s útěšným pocitem, že v jeho rozumném světě faktů se jí nemůže nic stát. Zároveň však milovala i mamčiny povídačky plné kouzel a tajemné atmosféry a nechtěla se jich vzdát. Ty příběhy totiž rozšiřovaly hranice jejího světa úplně stejně jako taťkovo vzdělávání.

Růža sledovala mamku, jak skládá obří hromadu prádla a mozolnatýma rukama uhlazuje látku do úhledných tvarů. Cítila, že za tou unavenou a trpělivou tváří se skrývají netušené hlubiny.

„Mami, vyprávěj mi něco,“ žadonila. „Aspoň nějakou krátkou pohádku?“

Mamka si hřbetem ruky promnula oči. „Nezlob se, holčičko, dneska to nejde. Mám moc práce.“ A Růža poznala, že to myslí vážně a nemá smysl zkoušet ji přemluvit, jak to jindy obvykle dělávala.

Když mamka zachytila její zklamaný výraz, dodala: „A není už načase, aby sis začala vymýšlet vlastní pohádky? Je ti dvanáct a máš úžasnou představivost.“

Růža si už skutečně do sešitu, který dostala od taťky, několik příběhů zapsala. Držela je však v tajnosti, protože jí ty pokusy připadaly neobratné a upachtěné, jako by jim chybělo kouzlo mamčiných slov i znalost dávných mýtů. Copak mamka nechápe, jak zoufale to kouzlo potřebuje? Vyběhla z kuchyně se slzami na krajíčku.

Toho večera ležela v posteli smutná a neklidná a spánek nepřicházel. Neustále se převalovala, ale nějak se jí nedařilo najít na matraci pohodlné místo. Zvenku slyšela štěkání Rexe, z něhož mezitím vyrostl statný pes. Nakonec pokusy o usnutí vzdala. Vstala z postele, otevřela okno a sledovala, jak měsíční světlo zalévá její pokoj, takže celý jemně zářil. Dovnitř proudil chladný vzduch a pohrával si se závěsy; větve stromů kreslily po stěnách pohyblivé stíny. Místnost najednou působila tajuplně, jako by předměty v ní oživly, a připomínala výjev z duchařské pověsti.

Jako omámená se vrátila do postele a upadla do neklidného spánku plného divných snů: o pomstychtivém přízraku, strašidelném mostě a pohledném mladíkovi, který přes něj denně chodíval. Pozvolna se z těch představ začal skládat příběh. Přízrak mrtvé dívky se do mladíka zamiloval, jenže se jí pořád nedařilo zjevit se mu v lidské podobě a zůstávala pro něj neviditelná. Nakonec si uvědomila beznadějnost svého počínání, ale umínila si, že když ho nemůže mít ona, nesmí ho získat ani žádná živá dívka. Proto mu zabodla do břicha jehlici z klobouku a způsobila mu sice neviditelné, ale smrtelné zranění.

Právě v tu chvíli se tamtudy po ránu procházelo hezké děvče a našlo ho, jak se svíjí ve smrtelných křečích. Dívka nasbírala v lese kouzelné byliny a ránu mu vyléčila. Chlapec ji z vděčnosti na místě požádal o ruku. Neviditelný přízrak ji začal zuřivě tahat za vlasy, ale dívčina slova ho uklidnila: „Díky za milou nabídku, ale já chci poznat svět, takže na manželství nemám kdy.“

Mamka bývala v té době často unavená, a tak se noční spřádání příběhů stalo pro Růžu pravidlem. Střežila si ty pohádky jako poklady, jenže nespavost měla i svou stinnou stránku. Mozek jí i v noci jel na plné obrátky a nedokázala ho zklidnit ke spánku, což se zanedlouho začalo projevovat na jejím zdraví. Bývala pobledlá a slabá, večer se bála chodit spát a ve dne ji tu a tam přepadaly halucinace. Věnovala se třeba něčemu úplně obyčejnému, jako bylo zametání kuchyně, a náhle v koutě místnosti ožily prapodivné tvary a proměnily se v pomstychtivé duchy, pahýly useknutých končetin, děti umírající na neviditelná zranění.

Otec se ji snažil co nejvíc uklidňovat. „Neboj se, holčičko moje. To se ti všechno jenom zdá,“ říkával a bral ji přitom kolem ramen. „Žádná strašidla ve skutečnosti nejsou.“ A zamračil se na mamku. „Nechápu, proč Růže pleteš hlavu těmi svými báchorkami. Vždyť předtím se ničeho nebála.“

Mamka rozčileně rozhodila rukama. „A já si myslím, že ji děsíš ty.“

Rodiče zřejmě dočista zapomněli, že tam Růža je.

„Jak to myslíš?“ zeptal se taťka.

„Přestaň ji učit o všech těch hrozných věcech, co se ve světě dějí. Myslím, že v tom máš prsty úplně stejně jako já.“

„To je něco úplně jiného,“ prohlásil taťka netrpělivě. „Ty jí cpeš do hlavy fantastické výmysly, kdežto já jí dávám vzdělání.“

„Ale no tak, Michaeli,“ prohlásila mnohem mírněji. „Proč se vlastně hádáme? Vždyť pro ni oba chceme jen to nejlepší.“

„Jakby taky ne, vždyť je to naše milovaná holčička,“ přisvědčil taťka a usmál se na mamku tím zvláštním způsobem.

Ona jeho úsměv opětovala, ale brzy se jí do tváře vrátil ustaraný výraz. „Ale stejně mi připadá vyčerpaná. Byla bych klidnější, kdyby se na ni podíval doktor Smith.“

Nazítří odpoledne lékař skutečně dorazil – plešatý pán s hranatým obličejem a propadlými tvářemi. Důkladně Růžu prohlédl a vyptal se jí na její noční můry i denní vidiny. Nakonec prohlásil: „Jsou to příznaky mírné hysterie.“ Mamka zděšeně vydechla. Doktor sjel pohledem ke stohu knih, které měla dívka položené na nočním stolku, a dodal: „Vidím, že je to náruživá čtenářka. Má asi bujnou představivost, viďte?“

Matka přikývla.

„To jsem si myslel. Přílišná představivost může na duši mladých dívek nadělat pěknou paseku.“

Mamka se nadechla, aby něco řekla, ale lékař ji přerušil. „Je to naprosto běžná záležitost, nebojte se, Mary Jane. Můžu vám na to rovnou něco dát.“ Vytáhl z brašny lahvičku z mléčného skla plnou nahnědlé tekutiny a podal ji mamce. „Ať užívá vždycky večer před spaním jednu lžičku. To by ji mělo uklidnit.“

Medicína chutnala hořce a Růža se po ní ráno probouzela omámená a s vyschlým patrem, ale denní vidiny ustaly. Strach z probdělých nocí ji však neopouštěl – pořád tušila, že se předměty potmě pohybují. Ve chvílích, než lék začal působit, vnímala, jak vzduch v místnosti houstne, mění se v cosi zlověstného a pod povrchem probleskují hrůzné obrazy. Pak se přes ni začala přelévat jedna vlna malátnosti za druhou, každá silnější než druhá, postupně otupovaly ostří děsivých představ a unášely ji do bezesného spánku.

Růža stála před velkým zrcadlem ve svém pokoji, zatímco jí mamka kartáčem rozčesávala vlasy. Na zahradě vrkali hrdelním hlasem holubi a otevřenými okny proudil dovnitř vzduch vonící po čerstvě posekané trávě. Matka soustředěně tiskla rty a kartáč dělal ššš, ššš, ššš.

Dívka pozorně sledovala svůj odraz. Viděla tvář spíš čipernou než krásnou a nad ní vlnitou ofinu z červenohnědých pramenů, oříškově hnědé oči orámované tmavými řasami, bradu trochu bojovně vystrčenou, ale rty široké a vlídné. Kolem krku ostře růžový krejzlík.

„Mami, proč nemůžu nosit černé šaty jako ostatní děvčata?“ zajímala se.

„Protože jsi jedinečná, holčičko, a v růžové hezky vynikáš. Raduj se z toho, že jsi jiná než ostatní. Užívej si to.“ Kartáč se zarazil. „A když jsme u toho, nemyslíš, že by ses už pomalu mohla začít chovat – no, víc jako slečna? Je ti třináct, dávno nejsi malá holka. Kdy už se konečně přestaneš potulovat jako tví bratři?“

Růža se od ní odtáhla. „Ale já nechci být slečna. Chci vyrazit do světa a podnikat něco zajímavého. Chci dělat důležitou práci jako taťka.“

Mamka na ni soucitně pohlédla. „Děvče zlaté, to přece nejde. Taková práce pro ženy není.“ Aby to nevyznělo příliš příkře, pohladila ji po hlavě a Růža ještě po několika hodinách cítila na temeni matčin jemný dotek. Ale stejně ji pálilo zklamání a rozhořčení.

Toho léta se její bratři úplně utrhli ze řetězu. Postava se jim měnila, všude jim vyrážely chlupy a pod kůží se rýsovaly svaly: ti chlapci dorůstající v muže v sobě měli tolik energie, že nevěděli, co s ní. Albert si začal pomádovat husté vlasy, které měly úplně stejný odstín jako ty Růžiny, a s Charlesem občas zmizeli na celé hodiny, aniž by jí prozradili kam. Trpce ji rmoutilo, že ji mezi sebe neberou, a když jí pak jednou navrhli, ať s nimi jde krást obruče z továrny na sudy Samuela Jacka v Apollu, okamžitě souhlasila.

Počkali si na setmění a teprve pak tiše vyklouzli z domu. Kráčeli rychle a téměř beze slova. Přečin, kterého se chystali dopustit, i rizika s ním spojená tížily dívku jako balvan. Děsilo ji pomyšlení, že udělá taťkovi ostudu, ale zároveň zoufale toužila, aby ji Albert s Charlesem brali vážně. Měsíc, téměř v úplňku, jim na cestu svítil jako průsvitný stříbrný kotouč. V šeru se rýsovaly liduprázdné ulice městečka s temnými stíny. Většina lidí byla doma, ale okny lokálu U Scotta zahlédli nahrbené siluety mužů, kterým se buď domů nechtělo, anebo neměli kam jít. Zatímco šlapali do kopce směrem k továrně, odbily hodiny na budově soudu půl. Půl jedenácté.

Vchod do továrny byl zajištěný na visací zámek, ale Albert šroubovákem zkušeně odstranil prkna na zabedněném okně. Tuhle bratrovu tvář – bezohlednou a neposlušnou – Růža dosud neznala a nebyla si jistá, jestli se jí zamlouvá. Všiml si jejího výrazu a sykl: „Nebuď cimprlína, Růžo. Já to věděl, že s sebou nemáme brát holku, ale Charles nedal jinak.“ Střelil po bratrovi zlostným pohledem, ale pak dodal smířlivějším tónem: „Hele, neboj, už jsme tady byli kolikrát. Bude to zábava, uvidíš,“ a podal jí ruku, aby jí pomohl vlézt dovnitř. Po krátkém zaváhání se ho chytila.

Oknem dovnitř proudilo měsíční světlo a Albert je vedl kolem mohutných strojů, tvořených nejrůznějšími ventily, pásy a ozubenými koly. Ve vzduchu těžce visel štiplavý, olejnatý zápach dřeva, dehtu a uhlí. Vtom kdesi bouchly dveře – všichni tři zatajili dech a strnuli –, ale když se tím směrem šli po špičkách podívat, nikoho neviděli. Kovové obruče ležely vyrovnané vzadu podél stěn a vedle nich úzké dřevěné latě a hromádky nýtů. Posbírali jich, kolik unesli, a tiše se stejnou cestou vrátili. Charles pečlivě umístil prkna zpátky na okno a jasné měsíční světlo mu na tváři kreslilo linie stínů.

„A teď přijde to nejlepší,“ zašeptal Albert se škodolibou radostí a začal koulet obruče dolů k vodnímu kanálu. Když se za nimi Růža spolu s bratry z kopce tryskem rozběhla, měla pocit, jako by honili stádo živých tvorů, kteří cupitají a poskakují na svobodu. Obloha byla posetá bledými hvězdami a v jednu chvíli se na ní mihla čára meteoritu. Dívka se plně poddala té dlouhé, prozářené noci a toužila, aby mohla navždycky patřit do klučičího světa.

Dva měsíce na to se Růža procházela po jedné z klidných uliček města Apollo, když tu si ke své radosti všimla, že na úzké verandě, kde bylo místo sotva pro dvě křesílka, sedí Annie Gleasonová. Byla to vyhublá, usouženě vyhlížející žena se světlými vlasy staženými nedbale vzadu do uzlu. Jednou nohou neustále šoupala po zemi, dopředu a dozadu, dopředu a dozadu.

„Nechcete, abych vám na chvíli dělala společnost?“ zavolala na ni Růža.

„Ale ano, proč ne? To jsi hodná, Růženko.“

Dívka usedla vedle ní a cítila, jak jí v žilách začíná proudit adrenalin. Získávala informace pro taťku – vlastně tu byla na výzvědách už potřetí. Říkával, že je jeho průzkumnice, protože dovedla pokládat lidem ty správné otázky a sbírat od rodin v sousedství cenné střípky informací – takových, které u soudu mnohdy lidé radši nezmiňovali. Anniin manžel Joseph pracoval jako námezdní dělník a patřil mezi hlavní podezřelé v případu několika krádeží dobytka, jenže se ho pořád nedařilo usvědčit, jelikož Annie pokaždé přísahala, že byl v noci s ní. Obyvatele městečka to dopalovalo a obou se stranili. A krádeží přibývalo.

Annie se Růži poptala na rodiče a sourozence. Děvče odpovědělo, že se všichni mají dobře, že ze všech dětí už jsou školáci, jenže starší bratry učení nebaví a tu a tam chodí za školu. A že ona má nejradši anglický jazyk, čtení a psaní.

Na chvíli se odmlčely a zadívaly se na dvorek. Byla to ta klidná denní doba, kdy ptáci zpívají zplna hrdla a večerní slunce barví všechno dozlatova.

„A jak se máte vy, paní Gleasonová?“ zeptala se Růža, aniž se na ženu přímo podívala, aby to nepůsobilo jako výslech.

„No, mohlo by to bejt lepší,“ povzdychla si Annie.

„Chce se vám o tom mluvit?“

„Jsi hodná, dítě. Ale jsi ještě malá na to, abych tě zatěžovala svýma trablema.“

„Ale třeba bych vám mohla pomoct? Anebo se vám aspoň uleví, když mi to povíte.“

Annie zachytila Růžin pohled a dívka v jejích očích spatřila směs strachu a rezignace. Pak jí poklesla ramena a něco jako by v ní prasklo.

„No dobře, tak já ti to teda povím,“ souhlasila. „Beztak už z toho málem přicházím o rozum, jak si to pořád nechávám pro sebe. Víš, Joseph chodí krást dobytek.“

Růža s vykulenýma očima poslouchala, jak se Anniin muž pravidelně vracívá domů pozdě v noci celý poškrábaný a zamazaný všelijakým svinstvem. Žena zachmuřeně pokývala hlavou a dodala: „Vyhrožuje, že mě zbije, když povím u soudu pravdu. A jestli ho zavřou, tak to prý sama beztak nepřežiju, protože jsem ošklivá a k ničemu. A víš co? Vlastně má pravdu.“

Potřásla hlavou, jako by to ze sebe chtěla setřást, a po tvářích se jí začaly koulet slzy. Růža ji utěšila, jak nejlíp uměla, osušila jí oči vlastním kapesníkem a slíbila, že se pokusí vymyslet nějakou pomoc. Lhaní jí nedělalo dobře, ale věděla, co musí udělat. Doma pečlivě sepsala zprávu, večer ji předala taťkovi a pak sledovala, jak se mu překvapený výraz při čtení mění na spokojený.

„Tím se všechno od základu mění,“ prohlásil, když konečně zvedl hlavu. „Získalas pro mě cenné svědectví. Jsem na tebe pyšný.“

Rozpačitě přešlápla. „Ale jedna věc mě trápí, tati. Vím, že jsem ti musela nahlásit, co mi teta Annie řekla, ale mám strach. Nepotrestají ji za to, že u soudu nemluvila od začátku pravdu? A co jí provede Joseph, až to zjistí?“

Povzbudivě se na ni usmál. „Joseph svojí ženě vyhrožoval, takže jí soud promine, že nepodala pravdivé svědectví. Navíc půjde do vězení, a tak jí už nebude moct ublížit. Ale líbí se mi, že si uvědomuješ všechny ty složité souvislosti.“ Odmlčel se a hlavou mu běžely neviditelné myšlenky. Nakonec řekl: „Byla by z tebe dobrá advokátka. Škoda že lidi tuhle práci ženám nechtějí svěřovat.“

„Díky,“ vydechla a v duchu uvažovala, jestli je právnické řemeslo tím povoláním, po kterém touží. Cítila, že ji taťka bere vážně, a zaplavila ji radost. Jenže pak si vzpomněla, jak jí mamka říkala, že taková práce pro ženy není, a zase jí zmítaly pochyby a zmatek.

O pár týdnů později, když Josepha odvezli do okresní věznice a místní lidé poskytovali Annie všemožnou podporu, seděla Růža s taťkou na verandě na houpačce. Stromy se už zbarvily a na zemi se válely hromádky listí. Odněkud zavanul dým z ohníčků. Znenadání otec prohlásil: „Dívky by měly mít možnost věnovat se zajímavé práci.“

„Proč myslíš?“

„No, předně tím získají silnou vůli a zklidní se; aspoň už jim pak tolik nemotají hlavu romantické nesmysly.“ Odmlčel se a zadíval se do zářivě barevných korun stromů. Po silnici se k nim blížila skupina mladíků a bylo slyšet, jak se smějí a povídají si. „Jestli chceš studovat práva, Růženko, udělám všechno, co bude v mých silách, abych ti pomohl.“

Odtrhla oči od chlapců a pohlédla na něj. „Myslím na to v jednom kuse od té doby, co ses o tom poprvé zmínil. Není nic, co bych si snad mohla přát víc. O žádnou romantiku nemám zájem.“

„V tom případě jsme domluvení. Jsi hodná holka,“ prohlásil a jí se zmocnilo nadšení, že našla svoje životní povolání. Umínila si, že mamce o tom neřekne. Prozatím.

Kapitola druhá

JEDNOHO SVĚŽÍHO CHLADNÉHO DNE, necelé dva týdny před svými čtrnáctými Vánocemi, se Růža vracela smladšími sourozenci ze školy. Děti při chůzi máchaly rukama, aby se zahřály, atěšily se, až si budou doma ukrbu opékat kaštany. Cestou nahoru kfarmě jim zmrzlá půda křupala apraskala pod nohama. Nedaleko stavení se pásl Homér sčervenou dekou přehozenou přes hřbet; jakmile je zavětřil, rozběhl se je přivítat. Růža ho hladila po hedvábné hlavě avdechovala jeho teplý pach. Pak vyběhla po schodech na verandu aotevřela vchodové dveře. Jakmile jimi prošla, okamžitě vycítila, že uvnitř něco není vpořádku.

Vovzduší se vznášel nezvyklý, jaksi nakyslý akovový zápach. Nad schody se objevila mamka. Ve tváři byla úplně bledá aoči se v ní propadaly jako dvě černé díry. Růže přeběhl mráz po zádech asevřela ji nepříjemná předtucha. Mamka ji beze slova zavedla do ložnice, kterou sdílela staťkou. Dívka zůstala stát na prahu ašok na ni dopadl jako rána kladivem.

Otec ležel bez hnutí na široké posteli. Oči měl lehce pootevřené, skelné aupřené do neurčita. Rysy jeho tváře připomínaly roztékající vosk, jako by přestávaly držet tvar. Všechno vRůže křičelo: Ne, tohle přece není taťka. Vyšel jí však zúst nějaký zvuk? Nebyla si toho vědoma, apřece se kní mamka otočila ana chvíli se probrala zněmého zoufalství.

„Co se stalo?“ zeptala se Růža tiše austrašeně.

„Přišel zpráce brzy astěžoval si, že ho bolí hlava adělá se mu špatně, ale já myslela, že to nic není,“ šeptala mamka aotírala si oči. „Tak jsem ho poslala, ať si jde nahoru lehnout, akdyž jsem se na něj asi za půl hodiny přišla podívat, takhle tu ležel.“ Dlouze si vzdychla azachvěla se. „Poslala jsem po doktora Smithe. Měl by tu být každou chvíli.“

Vtom se zdola ozvalo rázné zaklepání. Mamka se okamžitě rozběhla otevřít.

„Jsem vděčná, že jste přijel tak rychle, pane doktore,“ uvítala ho anatáhla kněmu obě ruce.

Sevřel je vdlaních aprohlásil: „Půjdu se na něj hned podívat, když dovolíte.“ Přikývla aon vystoupal po schodech do patra, vešel do ložnice asdůrazným klapnutím za sebou zavřel dveře.

Všichni čekali vúzkostech astrachu apřipadalo jim, že vyšetření trvá celou věčnost. Mezitím se vrátili domů oba starší bratři amamka jim oznámila, co se stalo. Zůstali na ni nevěřícně zírat. „Ale vždyť ještě ráno byl úplně vpořádku. Jak se to mohlo stát?“ nechápal Albert.

Mamka pokrčila rameny. „Mrzí mě to, chlapci. Jsem ztoho stejně vyděšená jako vy ataky ničemu nerozumím. Musíme teď počkat, co řekne doktor.“

Chvíli tam jen tak seděli apřemítali. Charles byl bílý jako stěna aAlbertovi cukal ve tváři sval. Kate sHenrym plakali, protože vycítili, že se stalo něco hrozného, třebaže přesně nechápali, oco jde. Konečně lékař vyšel zpokoje amamka mu sprosebným výrazem pospíchala vstříc.

„Co je mu? Dokážete ho probrat? Prosím, řekněte, že ano!“

Otec se už nevrátí.

„Ty černé šaty ti nesluší zdaleka tolik jako růžové,“ pronesla zničehonic.

Růža ucítila vprsou olověnou tíži strachu. „Aco to přesně znamená?“ zeptala se.