Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

PhDr. Slavomil Fischer, Ph.D., MBA

prof. PhDr. Jiří Škoda, Ph.D., MBA

SOCIÁLNÍ PATOLOGIE

Forenzněpsychologický rozbor vybraných sociálněpatologických jevů

3., rozšířené a aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 9163. publikaci

Recenzovali:

prof. PaedDr. Pavel Doulík, Ph.D.

doc. MUDr. Ilja Žukov, CSc.

Odpovědná redaktorka Andrea Černá

Grafická úprava Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 312

Vydání 3., 2024

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2024

ISBN 978-80-271-7178-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-7177-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-5078-6 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Fischer, Slavomil, 1962-

Sociální patologie : forenzněpsychologický rozbor vybraných sociálněpatologických jevů / Slavomil Fischer, Jiří Škoda. -- 3., rozšířené a aktualizované vydání. -- Praha : Grada, 2024. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii a rejstříky

ISBN 978-80-271-7178-1 (online ; ePub)

* 316.624 * 616.89-008.48 * 343.95 * (048.8)

– sociální deviace

– patologické závislosti

– forenzní psychologie

– monografie

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Úvod

Předkládaná publikace je již 3., aktualizovaným a přepracovaným vydáním monografií věnujících se sociální patologii, vydaných nakladatelstvím Grada Publishing v roce 2009 a 2014. Původní publikace byly podrobeny značné revizi, nově předkládaný text je doplněn a do různé míry rozšířen o aktuální poznatky z teorie a praxe. Reflektuje i některé změny, které zasáhly společnost v souvislosti s celosvětovou pandemií covidu-19. Doplněny jsou také výsledky vlastních výzkumných studií a šetření, které byly realizovány autory v rámci jejich odborné činnosti. Nově jsou zařazeny i poznatky autorů z jejich forenzněpsychologické praxe.

Nové zpracování odborné publikace o závažných sociálněpatologických jevech, stejně jako tomu bylo v případě předchozích knih, si vyžádal zájem ze strany odborné, ale i širší veřejnosti. Zájem o problematiku jevů, které jsou většinovou společností vnímány jako škodlivé a pro společnost nežádoucí, nebo až nepřijatelné, je stále zvýšený. Pozornost je upřena zejména na možnosti, jak tyto negativní jevy řešit, nebo alespoň usměrnit do společensky přijatelné podoby. Na to jsme se snažili v této aktualizované publikaci reagovat. Doplnění a rozšíření jednotlivých kapitol knihy se týká samozřejmě také nových skutečností, které souvisejí s příčinami a zdroji sociální patologie. Akcent byl kladen na nové poznatky, které se týkají možnosti jejího řešení. To se odráží ve zvoleném názvu Sociální patologie: Forenzněpsychologický rozbor vybraných sociálněpatologických jevů.

Pro studium problematiky sociálněpatologických jevů je zcela jistě k dispozici řada velmi erudovaných, vysoce odborných publikací. Tyto monografie jsou ale ve skutečnosti určeny jen úzké skupině odborníků. Porozumění textu a diskutovaným výsledkům předpokládá značnou teoretickou připravenost. Sociální patologie je totiž multidisciplinární disciplína, která se snaží o popis společensky nepřijatelných jevů z pohledu různých vědních disciplín a přináší v této oblasti zároveň řadu nových výzkumných zjištění, která je nutné reflektovat.

Dále se také můžeme setkat s velkým množstvím publikací, jež se snaží v lepším případě o popularizaci různých případů a událostí, ke které problematika sociálněpatologických jevů svádí. Bohužel se může jednat o snahu zaujmout spíše na základě reklamy, senzace, zjednodušujícího přístupu, bez ambice rozkrýt hlubší souvislosti daných sociálněpatologických jevů. Odborných publikací, které by byly využitelné jak pro odborníky a specialisty, tak i pro studenty a další případné zájemce, je bohužel poskrovnu.

Naše nově zpracovaná publikace je určena zejména výše naznačeným skupinám zájemců. Může být zcela určitě využita odborníky a pracovníky, kteří se na řešení sociálnědeviantních a patologických jevech již přímo a konkrétně podílejí. Své uplatnění nalezne u specialistů a vědeckých pracovníků. Je ale také určena vysokoškolským studentům všech oborů, jejichž pozdější uplatnění bychom mohli charakterizovat jako pomáhající profese. Je tedy připravena například pro budoucí vychovatele, sociální pracovníky, terapeuty, etopedy, speciální pedagogy apod. Stejně tak je určena studentům učitelských a zdravotnických oborů, kteří se s řadou problémů diskutovaných v textu také mohou ve své praxi setkávat. Vzhledem ke společenskému zájmu o projednávaná témata pak může být využita i dalšími zájemci z řad širší veřejnosti.

Předložený text se nejprve zabývá obecnými teoretickými východisky sociální patologie. Věnuje se vymezení základních pojmů a takových otázek, jako jsou problematika norem a jejich proměny, teorie zdrojů a příčin vzniku a rozvoje sociálněpatologických jevů a poruch chování. V další části textu jsou rozebírána zvláště společensky závažná témata. Patří mezi ně problematika závislostí, agresivity a násilí, suicidiality, patologických jevů v prostředí rodiny, kterým je v této aktualizované monografii věnována zvýšená pozornost, text je doplněn kazuistikami z forenzněpsychologické praxe, a v neposlední řadě problematika delikvence a kriminality.

Jsme si vědomi skutečnosti, že předložená publikace nemůže poskytnout vyčerpávající informace o každém sociálněpatologickém jevu. Tato problematika je natolik obsáhlá, složitá a dynamicky se rozvíjející, že je otázkou, zda ji vůbec lze celou s ohledem na omezený prostor i čas postihnout a komplexní formou zpracovat. Pozornost je proto věnována jevům s vyšší mírou společenské nebezpečnosti. Pro odborníky, specialisty a další pracovníky působící v oblasti pedagogických a psychosociálních věd je znalost a pochopení souvislostí spojených se vznikem i rozvojem sociálněpatologických jevů a chování základní podmínkou úspěšnosti při nacházení možností jejich řešení. Publikace klade při rozboru jednotlivých jevů a možností jejich řešení důraz na morální a etopedické hledisko. Text je doplněn o řadu našich vlastních zkušeností a zkušeností našich kolegů z praxe. Věříme, že tyto poznatky budou pro ty, kteří si publikaci přečtou, využitelné v jejich práci a obecně také v životě.

TEORETICKÁ VÝCHODISKA

1.Základní pojmy sociální patologie a deviace

V posledních letech můžeme zaznamenat značný nárůst jevů, které označujeme jako sociálněpatologické. Jedná se o variabilní škálu jevů, které vnímáme z hlediska společenského hodnocení jako nechtěné, nežádoucí, nebo až nepřijatelné. Každý takový jev má svoji míru společenské nebezpečnosti. Čím je škodlivost a nebezpečnost pro společnost vyšší, tím větší je také zájem o jeho řešení. Problematika jevů, jako jsou např. závislostní chování, delikvence, kriminalita, organizovaný zločin apod., se netýká pouze České republiky. Jedná se o celosvětově závažné otázky. V případě, že by současný trend vývoje těchto nežádoucích jevů z hlediska kvantitativního i kvalitativního pokračoval, došlo by zcela jistě k ohrožení vývoje celé společnosti a jednotlivců, kteří v ní žijí.

Cílem této kapitoly je:

• vysvětlit základní pojmy používané při vymezování patologických a deviantních jevů ve společnosti;

• podat stručný přehled různých přístupů a pohledů na sociálněpatologické jevy z hlediska různých vědních disciplín.

Klíčová slova: sociální patologie, sociální deviace, sociální dezorganizace, toleranční limit

1.1Sociální deviace a sociální patologie

Co se týče pojmu sociální patologie (z lat. pathos – utrpení, choroba), nejedná se o samostatný vědní obor. Jde o souhrnné označení nezdravých, abnormálních a obecně nežádoucích společenských jevů. Na studiu a popisu těchto jevů se podílí řada vědních disciplín, zejména sociologie, psychologie, medicína, speciální pedagogika, etopedie a další. Jednotlivé vědní disciplíny se zabývají studiem a rozborem příčin a faktorů, které vedly ke vzniku konkrétních sociálněpatologických jevů. Také se zabývají analýzou zdrojů a příčin, které umožňují jejich existenci ve společnosti. Dále také stanovují a aplikují preventivní a korektivní doporučení a postupy, jejichž společným cílem je obecně eliminace sociálněpatologických jevů.[1] Sociální patologie se tedy zabývá zákonitostmi takových způsobů chování, které společnost hodnotí jako nežádoucí, protože porušují její sociální, morální či právní normy.[2]

Sociální patologie bylo původně označení jednoho z odvětví sociologie. Zavedení tohoto pojmu a odvětví je spojováno s prací H. Spencera, zastánce tzv. organicistického proudu v sociologii. Tato koncepce se vyznačuje důrazem na podobnost rysů lidské společnosti a biologického organismu. Spencerův přístup hledal paralelu mezi patologií (nemocí) a patologií jako chorobou společnosti.[3] E. Durkheim považuje sociální patologii za vědu o chorobách a nepříznivých skutečnostech v rámci dané společnosti, které se stávají její organickou součástí.

V současné době je tento pojem někdy nahrazován a označován jako sociální deviace nebo také sociální dezorganizace. Pojem sociální patologie se ale od pojmu sociální deviace liší. Jevy, které jsou označovány za deviantní, nemusí být totiž vždy patologické. Sociálněpatologické jevy jsou vždy pro společnost či jednotlivce negativní, což v případě deviantních jevů platit nemusí. Proto je při vymezování pojmů vhodné oba pojmy rozlišovat.

Sociální deviace (z lat. deviatio – odchylka, úchylka) je definována jako způsob jednání, které není konformní se společenskou normou, jež je akceptována většinovou populací.[4] Jak jsme výše uvedli, za sociální deviaci je považováno narušení jakékoliv sociální normy. To znamená nejen takové normy, jejíž porušení může být morálním nebo právním způsobem sankcionováno.

Deviace je obecně definována jako kterákoli odchylka od normální struktury či funkce. Může se vyskytovat u jakéhokoli jevu v přírodě či ve společnosti. Na rozdíl od sociální patologie je pojem deviace hodnotově a emocionálně neutrální.[5] V praxi však převládá pojetí deviace v negativním slova smyslu. Proto se můžeme v literatuře[6] setkat s rozlišením deviantních způsobů chování na deviaci pozitivní a deviaci negativní.

Toto rozlišení zřetelným způsobem poukazuje na skutečnost, že sociální deviací je každá odchylka od společenské normy. Jde o jakékoliv překročení normativu, například přehánění, extrémní postoje a způsoby chování. Příkladem může být alkoholismus, ale i naopak extrémní formy jeho potírání (prohibice).

Sociální deviace a patologie jsou značně relativní jevy. Je přirozené, že jsme každodenně svědky porušování různých norem. Vždyť je někdy porušujeme i my sami. Je nezbytné si uvědomit, že žádná sociální norma není, a ani nemůže být dodržována z důvodu jedinečnosti individua přesně a stejným způsobem. V každém sociálním prostředí existuje proto nepsaný toleranční limit. Ten je proměnlivý v čase a z hlediska aktuální úrovně sociokulturního poznání konkrétní společnosti. Různé skupiny, jednotlivé společenské subkultury i jednotlivci se liší svými vzorci chování, které do uvedeného limitu tolerance zapadají. Toleranční limit bychom mohli vymezit jako míru variability snášenlivosti k chování a dodržování norem druhými jednotlivci.

Proto je namístě zmínit koncepci tzv. objektivní deviace.[7] Pro tento přístup zůstává také rozhodujícím kritériem porušení normy. V rámci jejího překročení však sleduje a zdůrazňuje splnění dalších podmínek. K těmto podmínkám patří mimo jiné zejména:

•opakovatelnost, porušování normy v čase a v různých teritoriích;

•hromadnost, porušování se musí objevovat ve větších skupinách populace;

•společenská závažnost, která je konkrétnímu chování přisuzována v daném sociokulturním prostředí;

•etiologická identita, umožňující predikci daného deviantního jevu.

Sociální dezorganizace je spíše pojímána jako narušení nebo rozklad systému norem společnosti. Tento pojem uvedla do sociologie a příbuzných disciplín tzv. chicagská škola. Pojmenována byla podle katedry sociologie chicagské univerzity (University of Chicago).[8] Přístup jejích představitelů byl ekologický a urbanistický. K nejznámějším patří např. E. F. Frazier, E. Hughes, F. Znaniecki, R. S. Cavan a dále také E. Surherland a G. H. Mead. Předmětem zájmu jejich zkoumání byla zejména kriminalita. Důraz byl soustředěn spíše na sociální procesy než na řešení samotného problému, tj. přímo na konkrétní sociálněpatologický jev.[9]

Cohen[10] hovoří o normativním rozkladu a vzorcích chování ve společnosti. Společnost je rozkládána jako systém a nemusí dojít k rozkladu všech jejích jednotlivých složek. V důsledku dezorganizace a normativního rozkladu vznikají životní způsoby a vzorce chování, které jsou pro společnost patologické.

Sociální patologie a také deviace tedy spíše preferují východisko spočívající v zaměření své pozornosti na jedince a etiologii jeho deviantního jednání. Koncepce sociální dezorganizace poukazuje na širší společenské aspekty příčin vzniku patologických jevů.

1.2Sociální patologie z pohledu vědních disciplín

Sociální patologii a deviaci je možné posuzovat z mnoha pohledů. Tyto pohledy jsou determinovány různými vědními obory, které se na zkoumání a řešení sociálněpatologických jevů v různé míře a v různých souvislostech podílejí. Jsou jimi především sociologie a psychologie (zejména sociální psychologie a psychopatologie). Zkoumání i řešení se týká ale také oborů medicínských, práva apod. V průběhu studování jednotlivých faktorů a zákonitostí, které se sociálnědeviantními jevy souvisejí, se chronologicky v teorii sociální patologie objevilo několik následujících pohledů.[11]

Absolutistický pohled

Tento pohled lze charakterizovat jako představu existence absolutně jednoznačných a srozumitelných sociálních norem. Tyto normy jsou platné pro všechny členy společnosti, pro všechny její jednotlivé struktury. Jakékoliv odlišné chování je nepřípustné, a tudíž deviantní. Jedná se o pohled a přístup extrémní.

Moralizující pohled

Moralizující pohled lze považovat stejně jako předchozí také za relativně extrémní. Společnost a její členové jsou dle této koncepce rozdělováni do dvou skupin. První skupinou jsou morální nedevianti, kteří se vždy řídí společenskými pravidly. Ta zásadně neporušují. Druhá je pak tvořena tzv. nemorálními devianty. V tomto případě se jedná o asociální jedince, přičemž nemorálnost je jejich vrozenou dispozicí. Společnost jim pak příslušnost k této kategorii pouze přisuzuje.

Medicínský pohled

Tento pohled si našel a udržel své místo i v současné sociologické literatuře právě v rámci sociální patologie. Deviantní chování je dáváno do souvislosti se stavem společnosti a je nazíráno jako příznak její nemoci. Lidský a společenský organismus je vnímán analogicky. Deviace je vnímána jako nemoc a produkt nesouladu mezi jednotlivými částmi sociálního systému. Rozšíření patologických jevů signalizuje, že společnost není v pořádku.

Statistický pohled

Statistický pohled na sociálněpatologické jevy je charakteristický pro vědní obory upřednostňující empirický výzkum a kvantitativní hledisko před kvalitativním rozborem jednotlivých aspektů, které s těmito jevy souvisejí. Odchylka v chování je chápána jako určitá vzdálenost od průměru. Takové jevy, které jsou mimo statistickou normu (mimo směrodatné odchylky), jsou abnormální a deviantní (ne však vždy patologické). K nedostatkům patří ignorace různých sociálních souvislostí. Tento přístup nezachycuje interpersonální reakce, společenské standardy nebo mínění veřejnosti. Nebere v úvahu ani různé varianty přinucení ke konformitě.

Relativistický pohled

Relativistický pohled je charakteristický pro současnost. Od tradičních pohledů se liší stanoviskem, podle něhož lze způsobům chování, kulturním symbolům a dalším sociálním produktům porozumět pouze v kontextu té kultury a společnosti, jejíž jsou organickou součástí. Deviace a patologie tak mohou být posuzovány pouze z hlediska konkrétního sociokulturního prostředí, ve kterém k nim došlo.

Relativistický pohled se vyhýbá všem úskalím a problémům, které přinášejí pohledy předcházející. Snaží se na deviantní jevy hledět jako na chování, které může být definováno jako deviantní v jednom kontextu, zatímco ve druhém může být zcela konformní. Jednání označované za škodlivé a nežádoucí může být totiž v jiné společnosti vysoce pozitivně hodnoceno.

1.3Shrnutí

Pojem sociální patologie je souhrnným označením nezdravých, abnormálních a obecně nežádoucích společenských jevů. V současné době je tento pojem někdy také nahrazován pojmem sociální deviace nebo sociální dezorganizace. Pojem sociální patologie se od pojmu sociální deviace i sociální dezorganizace liší. Jevy, které jsou označovány za deviantní, nemusí být vždy patologické. Sociálněpatologické jevy jsou vždy pro společnost či jednotlivce negativní, což v případě deviantních jevů platit nemusí. Proto je při jejich vymezování nezbytné uvedené pojmy rozlišovat.

Sociální patologie a také deviace dále spíše preferují východisko spočívající v zaměření své pozornosti na jedince a etiologii jeho deviantního jednání. Koncepce sociální dezorganizace poukazuje na širší společenské aspekty příčin vzniku patologických jevů.

Otázky a problémy k úvaze:

•Pokuste se porovnat míru vaší tolerance k chování těch, kteří jsou mladší, ke spoluvrstevníkům a ke starším. Liší se vaše tolerance i v porovnání se členy vaší rodiny? V čem spočívá případný rozdíl?

•Liší se míra vaší tolerance vůči alkoholismu a zneužívání tzv. tvrdých drog? Pokud ano, co je podstatou rozdílu?

•Přikláníte se spíše k řešení orientovanému na jednotlivce a na konkrétní nežádoucí problém, nebo na změny společenského systému (struktury)? Pokuste se svůj postoj zdůvodnit.

2.Normalita a abnormalita

Společenská pravidla nebo společenské normy jsou nezbytnou součástí života člověka a celé společnosti. Určují totiž vzorce a způsoby chování jednotlivců a skupin jako přiměřené a přijatelné, chtěné a žádoucí. Také stanovují, kdy je chování pro společnost nepřiměřené, nežádoucí, respektive až nepřijatelné. V případě, že by se lidé těmito pravidly neřídili, žili by v prostředí charakterizovaném jako chaos a zmatek.

Cílem této kapitoly je:

•poukázat na různé přístupy vysvětlující normalitu a abnormalitu chování a společenských jevů;

•poukázat na obtížnost vymezení normality a na rozmanité faktory, které mohou toto vymezení ovlivňovat.

Klíčová slova: norma, normalita, abnormalita, konformita, statistické pojetí normality, sociokulturní norma

2.1Norma a konformita

Každý člověk si osvojí a vytvoří v průběhu svého života a praxe určitá pravidla, podle nichž se pak obecně řídí. Jedná se jednak o pravidla neuvědomovaná, osvojená již od dětství. Jako příklad lze uvést dle Giddense[12] pravidla a normy běžné sociální interakce a komunikace. Rovněž jde o normy a pravidla uvědomované, jež lidé dodržují a řídí se jimi proto, že je považují za společensky správné a prospěšné.

Je zcela přirozené, že se denně setkáváme se značným počtem způsobů chování v různých situacích, kdy dochází k různě významným odchylkám od norem. Jednak je to způsobeno biologickou a psychosociální jedinečností každého člověka, dále pak řadou dalších sociálních faktorů. Normy se mohou lišit nejen mezi kulturami, ale i mezi různými subkulturami jedné společnosti. To, co je u jedné skupiny obyvatel považováno za normální, může být jinou skupinou již považováno za deviantní a abnormální jev.

Proto je důležité poukázat na otázku konformity. Tento pojem můžeme obecně definovat jako přizpůsobivost něčemu, v našem případě přizpůsobování se psaným i nepsaným společenským pravidlům a normám. Konformní chování je podporováno různými společenskými reakcemi vůči dodržování či porušování společenských pravidel a norem. V podstatě se jedná o reakce:

•Pozitivní, tj. různé typy formálních a neformálních odměn (pochvaly, ocenění apod.).

•Negativní, tj. různé druhy opět formálních a neformálních trestů (na škále od rodičovského pokárání po uvěznění).

Negativní reakce, sankce, jejichž význam spočívá v zajištění dodržování společenských pravidel a norem, pak můžeme dělit na:

•Formální, kdy se jedná o sankce stanovené na základě zákonných norem a pravidel, které lidé musí dodržovat. K realizaci jsou společností zřizovány specializované instituce pro kontrolu a ukládání výše uvedených sankcí (kontrolní orgány, soudy apod.).

•Neformální, kdy se jedná o minimálně organizované reakce vůči deviantním projevům a způsobům chování.

Pokud se jedná o nepsaná pravidla a normy společenského soužití, každý si v průběhu socializace vytváří hodnoticí kritéria, determinovaná výše zmíněnými společenskými reakcemi, a ta pak používá. Přesto se každému stane, že si není spolehlivě jist, jakým způsobem by měl určitý jev hodnotit. Tato pochybnost je přirozená a oprávněná. Stanovit a definovat to, co je normální a co již není normální, je totiž často značně obtížné. Norma je sice obecně hodnoticí kritérium pro to, co je v konkrétním případě běžné (normální) a co nežádoucí (abnormální, deviantní), jedná se však o značně subjektivní proměnnou, jejíž hranice se v průběhu společenského vývoje mohou měnit a posouvat.

2.2Vymezení normality, vybraná pojetí

Vymezení normy a normality závisí na aktuální úrovni poznání v konkrétní společnosti. Mnohé vzorce chování mohou být považovány za abnormální (deviantní) jen z důvodu chybějící zkušenosti a nesrozumitelnosti. V takovém případě může dle Vágnerové[13] převažovat u postoje jeho emotivní složka. Neznámé je odmítáno z důvodů frustrace potřeb bezpečí a jistoty vzhledem k chybějící zkušenosti a potřebným vzorcům chování.

Kritéria normy se v průběhu společenského vývoje různým způsobem mění. Značný vliv má na vymezení toho, co je normální a co není, faktor času. V průběhu společenského vývoje dochází vlivem dynamiky a řady vnitřních a vnějších faktorů ke změnám v oblasti společenských hodnot a z nich vyplývajících postojů. To má značný vliv na kritéria pro posuzování toho, co je normální a co již není. Mění se míra tolerance k různým jevům a vzorcům chování. Ta se může jak zvyšovat, tak snižovat.

Pro hodnocení toho, co je normální, mají význam také vývojové faktory. Větší toleranci při hodnocení normality chování můžeme pozorovat u chování dětí. Je zde totiž respektována skutečnost, že vývoj dětí může probíhat odlišně. Určité projevy chování mohou mít ve vztahu k určitým vývojovým obdobím odlišný význam. Význam samozřejmě mají i okolnosti, za kterých se projevuje.

Jako příklad lze uvést odmítání cizí autority (z důvodu strachu) ve věku batolete. V takovém případě se jedná o normální chování. V mladším školním věku je tomu již naopak. Takové chování může být klasifikováno jako porucha, tedy chování mimo normu. Podobně vyšší míra tolerance může být pozorována u osob starých. Může se jednat o shovívavost vzhledem k onemocnění nebo k přirozeným osobnostním změnám.

Hodnocení normality chování je také odlišné vzhledem k dosažené úrovni vývoje hodnotitele. Jiný názor, a tedy hodnocení můžeme zaznamenat (a také předpokládat) u dětí, u dospívajících a u dospělých.

Rozlišení, co je ještě normální a co je již odchylkou od společenské normy (abnormalitou), tedy není jednoduché. Vymezení závisí na teoretickém přístupu, na použitém měřítku. Hranice mezi normální a abnormální variantou kterékoliv společenské normy je pohyblivá. Nemůže být jednoznačně a přesně určena, mění se totiž v čase a dle aktuálního sociálního kontextu.

Hranice normy je tedy pohyblivá, normalita může být posuzována podle mnoha různých kritérií, v závislosti na okolnostech, které toto hodnocení vyžadují.[14] K pojetí normality lze totiž přistupovat z různých teoretických východisek. K nejužívanějším patří následující východiska.

Statistické pojetí normality

V případě statistického přístupu k vymezení normality je toto vymezení závislé na četnosti nebo intenzitě posuzovaných projevů. Takový způsob je používán zejména tehdy, jestliže lze hodnocený společenský jev nějakým způsobem kvantifikovat (změřit, číselně vyjádřit). Můžeme posuzovat četnost nějakého projevu (např. počet požitých dávek drogy za stanovené období) nebo jeho intenzitu (růst požitého množství této drogy). Předností tohoto pojetí je relativní objektivnost a exaktnost.

Se statistickým pojetím jsou přesto spojeny i různé nevýhody. Při tomto pojetí pracujeme s ukazateli, kterými jsou aritmetický průměr a směrodatná odchylka. Průměr představuje pásmo s nejvyšší četností sledovaného jevu. Vzdálenost mezi oběma odchylkami určuje míru variability tohoto jevu (čím je širší, tím větší je tolerance). Hodnota pohybující se za hranicemi odchylek je považována za abnormalitu (deviaci). Tímto způsobem jsme schopni rozlišit hodnoty průměrné a průměru vzdálené, až extrémní (abnormální). Zpravidla platí, že to, co je v daném společenství časté, není posuzováno jako abnormální. Jednou z nevýhod tohoto pojetí je abnormalita jevů, které mohou být společensky žádoucí a společnosti prospěšné. Například abnormální úroveň rozumových schopností může být pod průměrem (mentální retardace) nebo nad ním (genialita).

Obr. 1 Rozložení IQ v populaci (Gaussova křivka)

O abnormalitu se jedná v případě 70 bodů IQ, což je hranice pro mentální retardaci.[15] Druhým pólem je hranice 130 bodů, kdy se jedná o genialitu. Nelze pochybovat o tom, že jedinci patřící do obou skupin jsou specifičtí, kdo by si ale nepřál mít geniálního potomka.

Sociokulturní pojetí normality

V případě tohoto přístupu je hodnocení normy sociokulturně podmíněno, za normální bývá považováno to, co je v dané společnosti a kultuře obvyklé. Norma je vymezena společenskými kritérii ve vztahu k tradici. Míra tolerance společnosti k určitým odchylkám od normy může být různá, může se v průběhu času měnit. V případě sociokulturního pojetí normy a normality může docházet ke stereotypním postojům k jevům, se kterými nemá daná společnost dostatek zkušeností. Z důvodu dosud nenaučených potřebných vzorců chování a chybějící adaptace často dochází k postojům s preferencí jejich emoční složky. Takové jevy, které nemusí být společensky nebezpečné, ba dokonce naopak mohou vést k jejímu rozvoji, jsou odmítány. Odmítání může být doprovázeno různými projevy kopírujícími typ aktuálních obranných mechanismů.

Jako příklad můžeme uvést postoje vůči imigrantům a jejich sociokulturním odlišnostem. Na jedné straně jsou to rasové postoje, výmysly o nevyléčitelných nemocech, slovní agrese, tj. útok jako forma obranného mechanismu. V případě únikových variant se může jednat o nezájem zaměstnanců různých úřadů o řešení jejich problémů, naprostou ignoraci, přehlížení dětí ve školním prostředí apod.

Dalším problémem je vliv médií na vývoj normy a variabilitu její tolerance. Média mohou působit v pozitivním smyslu. Mohou vzdělávat, vysvětlovat apod. Bohužel ale mohou mít i vliv negativní. Pokud je cíl médií spojen s maximalizací zisku, mohou zaujímat morální cíle s nadsázkou až poslední příčku. To, co nemusí být pro společnost prospěšné, může být médii proklamováno opačně. Někdy také hovoříme o mediální normě. Toto pojetí je předmětem další části textu.

Reklama úzce souvisí s psychickou manipulací, je propojena s obchodními zájmy. Například vzorem pro malá děvčátka se stala panenka Barbie. Tato generace pak byla vystavena tlaku médií – v rámci reklam, ale i seriálů byly ukazovány jako vzory ženy mající vizáž jako tato panenka. K dosažení jejich podoby byly doporučovány různé diety a medikamenty, zkrátka obrovský obchod založený na manipulaci. Důsledků byla a je celá řada. K patologickým patří mj. například poruchy příjmu potravy (anorexie, bulimie).

Sociokulturní pojetí také vyjadřuje vázanost společnosti na hodnoty a normy střední a vyšší sociální vrstvy. Zbytek společnosti je nemůže podstatněji ovlivnit. Sociokulturní norma se odráží ve stereotypech postojů k lidem, kteří jsou určitým způsobem odlišní. Jejich chování bývá častěji posuzováno jako nepřijatelné a abnormální. Je takto hodnoceno proto, že se vymyká běžnému očekávání. Méně příznivě bývají hodnoceny všechny nápadné projevy, přestože se nemusí jednat o jevy deviantní či patologické. Obecná potřeba orientace vede k tendenci nějakým způsobem odlišné jevy a jejich nositele nálepkovat a v souvislosti s tím dochází mnohdy i k jejich stigmatizaci (viz teorie etiketizace).

Sociokulturní pojetí normality a abnormality je nejčastěji používaným přístupem. V naší publikaci se zabýváme sociálněpatologickými jevy a chováním. Vzhledem k tomu používáme tento přístup v kapitolách, které se těmito jevy konkrétně zabývají, jako východisko hodnocení jejich důsledků pro společnost.

Norma skupiny

Různé společenské skupiny se mohou ve svých kritériích hodnocení normality jevů a chování lišit. Pojetí normy závisí na konkrétním sociálním kontextu. Své normy a pojetí abnormality mohou mít tyto skupiny vymezeny generačně, profesně, etnicky, náboženskou příslušností, zdravotním postižením, sdílením určité specifické zkušenosti atd. Z hlediska svých normativních kritérií se mohou značně lišit např. ve vztahu k hodnocení dosažené sociální pozice, způsobů chování, které mohou být jednou skupinou hodnoceny jako normální, zatímco jinou jako asociální apod. Hovoříme o tzv. dílčí, skupinové normě, která určuje kritéria specifická pro část populace nebo různé společenské skupiny.

Vágnerová[16] uvádí příklad specifičnosti norem subkultury vězňů, ke kterým patří tvrdost, vynucená vnitřní solidarita a účelové vztahy s personálem. Charakteristické znaky této skupiny jsou dány nejen potřebou obrany v situaci, kdy má člověk omezené možnosti, ale mohou vyplývat i z dřívějších zkušeností trestaných. V této skupině se lze setkat s různými sociálněpatologickými formami chování, které jsou za daných podmínek považovány za standardní (vydírání, přiživování, šikana a agrese jakéhokoli druhu).

Posun normativních kritérií má svůj význam. Srovnání s nepostižitelnou populací nebo například nedosažitelnost normy většinové populace z důvodu různého znevýhodnění by mohlo vést k potlačení motivace vedoucí k jejímu dodržování. Normy, které platí jen pro určitou skupinu, jsou však specifické a jejich přijetí může po určité době vést ke zkreslenému hodnocení. S deformací hodnocení se lze setkat např. u dlouholetých zaměstnanců různých zařízení, ať už jde o věznici, nebo psychiatrickou léčebnu. Přes všechny uvedené výhrady mají dílčí normy svůj smysl pro zjednodušení základní orientace a diferenciaci v rámci podskupiny.

Mediální norma

Při vymezení normality mají v současné době značnou úlohu média. Bylo by dokonce možné vymezit nějakou mediální normu, která zahrnuje to, co je opakovaně a často atraktivním způsobem prezentováno jako žádoucí nebo standardní. Jedná se mnohdy o idealizovanou realitu, kdy je jako norma prezentován určitý vzor, symbol, který je proklamován za standard i přesto, že se jedná o extremitu.

Jako normální je prezentován krásný, štíhlý, zdravý, bohatý, šťastný atd. jedinec. Vyrovnat se mu není ve skutečnosti prakticky možné. Na tomto způsobu prezentace je založena reklama.[17] Typickým příkladem je prezentace zdraví a štíhlosti a přípravků, jejichž používání k dosažení prezentovaného ideálu vede. Je dobré se zamyslet nad vlastníky médií, nad tím, kdo reklamu financuje a jaký je pravděpodobně jeho cíl.

Sdělovací prostředky mohou nežádoucím způsobem ovlivňovat např. postoj k násilí. Takové chování je zde prezentováno velmi často jako něco běžného, a tudíž i normálního. V tomto případě nejde jen o nadměrnou frekvenci akčních filmů, které jsou zjevnou fikcí, ale i o pojetí zpravodajství. Zpravodajství o společenských událostech (s převahou různých neštěstí a senzací) může vyvolat pocit, že násilí je normální. To však zvyšuje tendence k agresivnímu jednání, zejména u dětí a mládeže.[18]

Funkční pojetí

Toto pojetí pokládá za normální to, co umožňuje optimální fungování jedince či skupiny ve společnosti. Již toto vymezení vyvolává otázku, co to znamená optimální fungování a jak jej lze objektivně stanovit. S tímto pojetím souvisí pragmatický přístup, který za optimální fungování považuje dosažení určitého cíle. Také bychom mohli chápat optimální fungování jako uspokojování individuálních potřeb a zájmů jedince.

Pragmatický přístup však nebere ohled na způsob dosažení cíle a na prostředky, které byly k jeho dosažení použity. Prostředí společnosti a adaptivní mechanismy spočívající v deviantním chování by mohly být podle tohoto pojetí považovány za normu. Přes společensky proklamované cíle mohou být prostředky k jejich dosažení nežádoucí. Touto problematikou se zabývají např. teorie subkultur a teorie anomie R. K. Mertona (viz kapitola 3).

V současné době je v naší společnosti k dispozici celá řada příkladů. Jedná se o jedince, kteří za optimální fungování ve společnosti považují nadprůměrné bohatství. Toho však dosahují různými nelegitimními prostředky. Pro některé z nich se ustálilo označení tunelování, které přesáhlo i hranice ČR. Podstatný význam zde má i vliv tzv. mediální normy. Někteří jsou schopni působit i na posun formálních pravidel (díry v zákonech, prosazování zákonů výhodných pro určitou skupinu).

2.3Shrnutí

Stanovit to, co je ve společnosti normální a co již není, je obtížné. Hranice normy je pohyblivá, normalita může být posuzována podle různých kritérií. Vymezení normy závisí na mnoha faktorech, např. na četnosti nebo intenzitě posuzovaných projevů. Je sociokulturně podmíněno, norma se mění v průběhu času. Pro různé sociální skupiny mohou rovněž platit různá normativní kritéria. Jedná se tedy o značně subjektivní proměnnou, jejíž hranice se v průběhu společenského vývoje může různě měnit a posouvat.

Otázky a problémy k úvaze:

•Nyní si zkuste položit stejnou otázku jako u předchozí kapitoly. V čem spočívá případný rozdíl vaší tolerance k chování těch, kteří jsou mladší, ke spoluvrstevníkům a ke starším? Platí to i v případě vašich blízkých? Lze vysvětlit případný rozdíl z pohledu normy?

•Zamyslete se nad tím, jak může mediální norma ovlivňovat toleranci druhých vůči jevům, které vnímáte negativně s vyšší intenzitou.

•Představte si, že by se na normalitu chování dalo pohlížet pouze statisticky. Co by to mohlo pro společnost a vaše blízké znamenat ve smyslu kladném i záporném?

•Kdyby byly mediálně proklamované cíle dosažitelné jen pro menší skupinu osob, jaké důsledky a souvislosti by to mohlo podle vašeho názoru mít?

3.Zdroje apříčiny sociálněpatologických jevů adeviace

Znalost zdrojů apříčin vzniku arozvoje sociálněpatologických jevů je nezbytná pro účinnost práce při jejich řešení. Otázka znalosti zdrojů apříčin se úzce dotýká celkových možností práce snositeli patologických vzorců chování. Má význam pro výběr metod apostupů prevence, pro působení na tyto osoby apro jejich ovlivňování (intervenci). Proto je samozřejmě zhlediska práce psychologů, etopedů adalších terapeutů důležitá také znalost osobnostních rysů avlastností, které jsou pro tyto jedince typické.

Cílem této kapitoly je:

•předložit základní přehled teorií vysvětlujících příčiny azdroje vedoucí krozvoji deviantněpatologických jevů;

•informovat osoučasných nejvýznamnějších koncepcích příčin azdrojů sociální deviace apatologie.

Klíčová slova: etiologie sociálněpatologických jevů, teorie příčin azdrojů sociální patologie, teorie sociálního učení, Cloningerova teorie temperamentu acharakteru, teorie anomie, diferenciální asociace, etiketizace (labelling)

3.1Etiologie sociálněpatologických jevů achování

Deviantní apatologické jednání vzniká ve vztahu ke společnosti. Souvislost jeho vzniku svlivem apůsobením společenských faktorů je zcela zřejmá. Je zde však také otázka osobnosti jeho nositele. Sociálněpatologické chování je ve skutečnosti důsledkem působení řady různých biopsychosociálních faktorů. Ty působí vinkriminovaném čase ve vzájemné interakci. Příčiny vzniku sociálněpatologických jevů proto můžeme označit za multifaktoriální.

Vsouvislosti stím došlo vteorii příčin vzniku sociální deviace apatologie prakticky ke třem základním přístupům. Jsou to:[19]

1.Teorie, jež předpokládá existenci určitých typů lidí (kinds of people theory), kteří mají tendenci volit chování mimo společenské normy.

2.Teorie situační, která předpokládá, že určité sociální situace navozují možnost vzniku arozvoje sociální deviace. Takového chování se může vpodstatě dopustit kdokoliv.

3.Teorie konjunktivní, kdy se jedná okombinaci obou předchozích přístupů. Východiskem této teorie je fakt, že vurčitých situacích se určitý typ lidí bude chovat určitým způsobem.

Statistické údaje otom, jak často, jakým způsobem akolik procent populace se dopouští deviantněpatologického jednání, nemohou být zcela pochopitelně kdispozici. Tyto údaje není možné zcela spolehlivě zjistit. Značný počet takových jevů zůstává skryt, nikdo se onich nedozví. Ikdyby to bylo teoreticky možné, takovým zjištěním by dále stejně chyběla potřebná výpovědní hodnota, kterou bychom mohli při řešení těchto jevů využít. Četnost deviantních jevů nemůžeme dávat do srovnání zdůvodu kvalitativních rozdílů těchto jevů, vyplývajících zodlišností konkrétních sociokulturních prostředí. Tyto kvalitativní odlišnosti není možné kvantifikovat, atudíž spolehlivě měřit aporovnávat.

Stejný čin může být vrůzných kulturách posuzován na škále od chování obvyklého až po nepřijatelné. Například konzumace alkoholu je vnaší sociokulturní normě značně tolerována. Vislámském prostředí se jedná ohrubé porušení normy. Jiné hodnocení může být ivůči činům, které jsou trestné. Ztohoto hlediska má srovnávání různých statistik kriminality nižší výpovědní hodnotu, než si řada lidí myslí. Může nám poukázat na četnost, věk, pohlaví, ale ivýsledky porovnání četnosti bychom zdůvodu různého hodnocení akritérií mohli začít zpochybňovat.

Různá hodnocení platí ipro různé skupiny asubkultury, pro které by obecně měly platit normy apravidla většiny stejně. Statisticky průkazné rozdíly včetnosti deviantního apatologického chování ale můžeme spolehlivě pozorovat urůzných skupin populace. Je tomu tak vpřípadě rozdělení sledovaného vzorku do skupin na základě faktorů, které jsou považovány za prediktory poruch chování azvyšují značným způsobem pravděpodobnost jejich rozvoje.[20]

3.2Teorie zdrojů sociální patologie

Pro vysvětlení příčin azdrojů, které vedou ke vzniku arozvoji sociálnědeviantních apatologických jevů, používáme teoretické přístupy, které se snažily asnaží objasnit kriminalitu. Ve shodě sodborníky konstatujeme, že jsou velmi dobře propracované. Je tomu tak zcela pochopitelně zdůvodu zvýšeného společenského zájmu kriminalitu řešit. Tato teoretická východiska jsou podložena řadou výzkumů abádání. Poskytují tak velmi ucelený přehled, který lze aplikovat uvzniku arozvoje dalších patologických jevů, zejména těch, které jsou předmětem zájmu této publikace.

Vědecké zkoumání sociálněpatologického (kriminálního) chování je vzhledem kjeho společenské nebezpečnosti rozsáhlé. Teorií, které se pokoušejí vysvětlit příčinu tohoto chování, je řada avycházejí zrůzných hledisek. Obecně můžeme zaznamenat tři přístupy:

1.biologickopsychologický;

2.sociálněpsychologický;

3.sociologický.

Tato klasifikace má spíše didaktický charakter. Ujednotlivých koncepcí ateorií můžeme pozorovat vzájemné prolínání se všech faktorů – biologických, psychických isociálních. Vpodstatě to potvrzuje již námi zmíněné multifaktoriální příčiny sociálněpatologických jevů.

Biologickopsychologické teorie

První příklady biologického přístupu můžeme objevit již vantice, kdy existence nemocí, poruch temperamentu a„nemorálního“ chování byly odvozovány znerovnováhy tělních tekutin (Aristoteles, Hippokrates, Galenos). Ve středověku se vEvropě zdůrazňoval vztah mezi fyziognomií (tělesnými znaky), charakterem achováním člověka. Různé fyzické anomálie byly považovány za ukazatel toho, že je takový jedinec spojen se společensky nemorálním chováním. Pro jejich nositele měly takové anomálie často tragické důsledky.

Na sklonku 18. století zformuloval vídeňský anatom Franz Joseph Gall teorii nazvanou frenologie.[21] Ta přisoudila vládu nad většinou lidských vlastností, včetně protispolečenského chování, určitým oblastem mozku. Čím větší je daná regulační oblast vmozku, tím lépe je daná vlastnost vyvinuta. Velikost příslušné oblasti mozku podle Gallovy teorie ovlivňuje tvar avýstupky na lebce. Ještě vcelém následujícím století se vmnohých věznicích pořizovaly sádrové odlitky hlav odsouzených, aby byly připraveny na nejrůznější měření avýzkumy.

V19. století rozvoj přírodních věd výrazně ovlivňoval ivědy ospolečnosti. Pozitivistická kriminologie rozvíjející se vté době vychází zprincipů evoluční biologie. Zločinec je podle tohoto přístupu jedinec, jehož vývoj byl narušen ajeho abnormalita se manifestuje voblasti tělesné, duševní imorální. Projevuje se tělesnými znaky ikriminálním chováním.

Teorie rozeného zločince

Uteorií kladoucích důraz především na biologické aspekty nelze opomenout Lombrosovu teorii „criminal man“ (rozeného zločince). Ta měla ve druhé polovině 19. století, ale ipozději značný význam. Na základě antropometrických měření téměř čtyř tisíc odsouzených dospěl Lombroso kzávěru, že zločinecké zaměření lze identifikovat na základě měřitelných duševních, apředevším tělesných znaků (tvar lebky), přičemž se jedná odegenerovanou skupinu lidských bytostí.[22] Lombroso tuto koncepci postupně zrevidoval apřipustil více faktorů (psychosociálních vlivů)[23], které zvyšují pravděpodobnost vzniku kriminálního chování.

Oligofrenie jako příčina delikvence

Nízkou úroveň mentálních schopností (oligofrenii) za jednu zhlavních příčin delikvence považoval H. H. Goddard.[24] Ve své výzkumné činnosti se zaměřil nejen na mentálně retardované jedince, ale rovněž na tzv. morony, jejichž mentální úroveň se pohybuje vpásmu slaboduchosti (IQ 70–80). Kvůli předsudkům se jako reakce objevily tendence kselekci těchto osob ze společnosti.[25]

Známé jsou monograficky publikované výsledky Goddardovy studie,[26] vníž zkoumal na šesti generacích vUSA dvě odlišné větve jednoho rodu, manželskou anemanželskou. Obě založil koncem 18. století voják sfiktivním jménem Kallikak (tzv. teorie Kallikakova rodu). Goddard výsledky svých srovnání neinterpretoval tak, že se dědí kriminalita, ale oligofrenie (slabomyslnost). Goddardovi se nepodařilo, podobně jako dalším badatelům, přesně vymezit podíl biologických asociálních faktorů na kriminogenezi, aproto nelze tyto výsledky považovat za prokázané.

Šetřením mentální úrovně vězněných osob se zabývá celá řada studií. Naším cílem není předložit jejich přehled. Obecně lze konstatovat shodu autorů spočívající vsignifikantním zjištění výrazně vyššího počtu osob spodprůměrnou inteligencí, které se dopouštějí deliktů, oproti většinové populaci sminimálně průměrnou inteligencí. Svýsledky dílčích epidemiologických studií se lze seznámit například vpublikaci K. Netíka.[27]

Vrámci našich opakovaných šetření apráce svězněnými osobami, realizovaných vobdobí delším než deset let, jsme skolegy došli ke stejným zjištěním. Průměrná úroveň mentálních schopností námi šetřených osob se pohybovala vždy vpásmu podprůměru. Osob smentální úrovní, kterou lze označit jako nedostačivost (insuficience), bylo ze sledovaného vzorku cca 40 %. Naše šetření byla realizována vrůzných vazebních věznicích avěznicích ČR. Vzhledem kzastoupení rozličných typů pachatelů kriminálních činů mezi respondenty můžeme hovořit označné vypovídající hodnotě našeho zjištění.[28]

Konstituční teorie

Konstituční teorie se na základě zhodnocení souboru zděděných tělesných aduševních vlastností jedinců pokouší kjednotlivým tělesným typům přiřadit určité psychické vlastnosti, včetně sklonu chovat se deviantně.

VEvropě byla věnována ve dvacátých atřicátých letech značná pozornost typologii německého konstitucionalisty Ernsta Kretschmera. Na základě analýzy patologických případů dospěl ke čtyřem tělesným typům. Těm přiřadil určité psychické vlastnosti, včetně tendencí kdelikvenci akriminalitě.

VUSA byla biologickopredispoziční inspirací znatelně poznamenána typologie antropologa Earnesta A. Hootona, který na základě statistického šetření došel kzávěru, že existují jisté fyzické znaky azvláštnosti, které delikventy odlišují od normálních lidí. Zjistil, že trestanci jsou ve srovnání sostatními morálně, intelektuálně, morfologicky igeneticky degenerováni.

Dále se objevuje koncepce profesora Harvardovy univerzity Williama H. Sheldona, který se inspiroval typologií Kretschmerovou avytvořil klasifikaci lidských typů. Také on těmto typům přiřadil různé vlastnosti, včetně různé míry tendencí ksociálněpatologickému chování.[29]

Genetické aadopční studie

Novější přístup představují srovnávací studie jednovaječných (monozygotních) advouvaječných (dizygotních) dvojčat. Udědičné podmíněnosti delikventního chování by vpřípadě jednovaječných dvojčat měla existovat shoda. Starší studie Langova[30] to potvrzovala. Výsledky značně zpochybnil Christiansen,[31] který realizoval šetření na velkém vzorku osob. Dědičná predispozice nebyla statisticky významně potvrzena. Značný podíl přiznal sociálním vlivům (učení, výchova).

Spopularizací těchto výsledků jsme se mohli seznámit například ve filmu Hoši zBrazílie[32], ve kterém se Mengele pokoušel ogenetické klonování A. Hitlera. Přestože jim byla zprostředkována adopce do rodin sobdobným výchovným prostředím, byly tyto děti značně rozdílné.

S. A. Mednick analyzoval výsledky adopčních studií. Ty byly orientovány na výzkum frekvence kriminality adoptovaných dětí podle toho, zda jejich biologický aadoptivní otec spáchali, či nespáchali trestný čin. Dospěl kzajímavým výsledkům.[33] Nicméně ani takto orientované výzkumy nepotvrdily spolehlivě genetickou predispozici kdelikvenci, dle Mednicka mají dokonce větší váhu vlivy prostředí.

Současné biokriminologické přístupy

Od počátku osmdesátých let 20. století klasické biologické teorie ustupují vdůsledku vlivu rozvoje medicíny, moderní biologie, etologie asociobiologie aobjevují se snahy okoncipování biokriminologie. Tato teorie se zaměřuje na fyzické aspekty psychologických poruch aonemocnění.

Výzkum je zaměřen na studium genetických anomálií, na změny ve vývoji centrálního aautonomního nervového systému, na vztah mezi limbickým systémem akriminalitou, na EEG anomálii, na biologickou podmíněnost poruchy pozornosti shyperaktivitou (ADHD), na studium biochemických faktorů. Na působení neurotransmiterů (dopaminu, serotoninu, noradrenalinu adalších), na vliv léčiv na psychiku člověka adalší faktory.[34]

Moderní teorie jsou ve svých tvrzeních daleko opatrnější, než byly kategorické závěry předcházejících koncepcí. Jejich současným rysem je akceptace apříklon krelativistickému pohledu, ato ipřesto, že neustále vyzdvihují primární význam biologické determinace lidského jednání.

Sociálněpsychologické teorie

Podobně jako biologické teorie považují rovněž psychologické teorie devianty za nositele jisté abnormity. Zhlediska psychopatologie je deviace považována za nemoc aabnormita za něco, co je třeba léčit apodrobovat kontrole. Vkaždé společnosti existují chování, která jsou úchylná, deviantní, pohoršující, provokující, nemorální, špatná aspolečensky nebezpečná.

Vybrané původní psychologické koncepce

Psychologické teorie vidí původ deviantního chování vpsychice člověka, vjeho duševních pochodech. Původní vycházely zpsychoanalytické teorie S. Freuda az behaviorismu. Psychologické teorie deviace často nahlížejí na deviaci jako na nemoc, kterou je třeba léčit apodrobit kontrole lékařů. Teoretici, kteří se zabývali kriminologií, na Freudovy původní myšlenky navázali azkoumali, jak se uurčité části populace rozvíjejí psychopatické rysy osobnosti.[35] Poměrně populární jsou stále psychologické koncepce, které vycházejí ztoho, že deviace není dědičná, ale je následkem špatné dětské socializace. Knejznámějším patří koncepce Johna Bowlbyho, který se ve své práci zabývá vazbou mezi dítětem amatkou ana základě analýzy rané dětské socializace vysvětluje případné vývojové potíže při utváření postojů vůči společenským normám, zákonům ahodnotám.[36]

Novější teoretické přístupy již operují světším počtem vlivů.

Teorie sociálního učení

Eysenckova teorie[37] příčin kriminálního jednání pracuje svybranými osobnostními charakteristikami. Neurotičtí jedinci se silnou společenskou orientací (extroverzí) mají nižší schopnost požadovaného sociálního učení. Socializace těchto jedinců může být zhlediska požadavků normy nedostatečná. To se pak může projevovat jejím nerespektováním.

Bronner aHealy[38] tuto koncepci doplňují. Hovoří opolyetiologii kriminálního chování. Ta spočívá vinterakci zátěžových situací (zejména frustrací), poruch emocionality, anxiozity, pocitů méněcennosti ajejich kompenzaci.

Teorie charakteru atemperamentu

Cloningerova[39] multidimenzionální teorie osobnosti předpokládá specifické reakce, které vycházejí zosobnostních rysů jedince. Tato koncepce pracuje svybranými rysy temperamentu acharakteru. Jsou jimi:

•Vyhledávání nového (novelty seeking): Stímto rysem temperamentu souvisí snadná vzrušivost, impulzivita, znuděnost aneukázněnost. Důsledkem je nestálost anevypočitatelnost vjednání avztazích.

•Vyhýbání se poškození (harm avoidance): Extrémní ladění tohoto rysu temperamentu má souvislost snízkou zodpovědností, sriskantními způsoby chování anedostatkem sebereflexe.

•Vytrvalost (persistance): „Negativní“ (ve smyslu tendence kpatologickým jevům) ladění tohoto temperamentového rysu znamená nižší zájem opráci, nižší schopnost plnit cíle.

•Sebeřízení (self-directedness): Jedná se ocharakterový rys. Nízká hodnota souvisí snevyzrálostí, obviňováním, stendencí kdestruktivitě, dále pak snezodpovědností anespolehlivostí. Utěchto osob můžeme často zaznamenat poruchy osobnosti.[40]

•Spolupráce (cooperativeness): Lidé snízkými hodnotami utohoto rysu charakteru jsou sebestřední, netolerantní apomstychtiví. Zajímají se ovlastní prospěch abývají bezohlední vůči druhým.

•Sebepřesah (self-transcendence): Osoby opět snízkou úrovní tohoto charakterového rysu jsou pyšné, sebevědomé, bez imaginace. Jsou charakteristické honbou za majetkem aobecně stálou nespokojeností.

Delikventní jedinec je tedy natolik egocentrický, že je mu lhostejná reakce okolí. Je lhostejný khodnocení aocenění. Důležité je pouze vlastní uspokojení avlastní názor. Dále má takový jedinec zvýšenou potřebu zážitků, stereotyp běžného člověka jej neuspokojuje. Vmenší míře pociťuje strach, nereaguje na nebezpečí, není schopen odhadnout rizikovost vlastního jednání. Důsledkem je neschopnost adekvátního zvládnutí konkrétní situace.[41] To pak ústí vdelikventní nebo obdobně patologické chování.

Teorie odlišného kognitivního stylu

Američtí forenzní psychologové Walters aWhite[42] předložili model osmi primárních kognitivních charakteristik. Jedná se otypické charakteristiky pro recidivující delikventy. Utěchto osob lze pozorovat:

•Tendenci ospravedlňovat své kriminální chování. Jde především oúnikový obranný mechanismus – racionalizaci.

•Odblokování obran nejen vminulém, ale ibudoucím chování. Chybí obava znásledků plánovaného jednání, činu.

•Pocit privilegovanosti, oprávněnosti knedodržování zákonných norem.

•Orientaci na moc, rozdělení lidí na silné aslabé, pocit moci amožnosti ovládat druhé.

•Sentimentalitu, sklon kpovrchním citovým vztahům, bez ochoty čehokoli se vzdát, mít odpovědnost. Delikvent vyjadřuje pocity tak, že klame sám sebe, aby uvěřil, že je navzdory svým interpersonálně bezohledným činům dobrý.

•Superoptimismus, extrémní forma sebedůvěry. Recidivující kriminálníci jsou si jisti tím, že mohou dělat cokoliv adosáhnout tímto způsobem úspěchu. Myslí si, že byli dopadeni pouze náhodně. To vede krecidivě, neboť nejsou schopni se zreálné situace poučit.

•Kognitivní indolenci, lenost uvažovat. Jedná se ovariantu kognitivní rigidity. Projevuje se orientací na okamžitý zážitek bez ochoty zvažovat důsledky vlastního počínání.

•Diskontinuitu uvažování, neschopnost trvalejšího názoru, snadnou ovlivnitelnost jakýmikoli vnějšími vlivy.

Uvedení autoři dále svoji teorii rozpracovali avznikl inventář The Psychological Inventory of Criminal Thinking Styles (PICTS)[43]. Tento nástroj má diskriminační schopnost zpohledu forenzní psychologie posuzovat kriminální styly myšlení, tj. také jejich etiologii, která je významná pro kriminalitu, ale idalší sociálněpatologické jevy, které sní většinou souvisejí.

Psychologie morálního vývoje

Vznik arozvoj deviantního jednání vzávislosti na osobní morálce studuje psychologie morálního vývoje, která za devianty považuje jedince snedostatečně rozvinutou úrovní morálky. Kznámým teoretikům patří zejména Lawrence Kohlberg, který přišel stypologií morálního vývoje.

Začátkem sedmdesátých let uskutečnil Stanley Milgram experiment, při kterém zjistil, že více než 60 % náhodně vybraných obyčejných, slušných lidí bylo ochotno pod vlivem vědecké autority udělovat elektrické šoky onapětí až 450 Vbezbranné oběti (herci, který hrál roli vyučovaného areakce na šoky jen předstíral). Tito jedinci nebyli nijak disponováni ke zlu, dostali se prostě do určité situace ata dokonala proměnu obyčejných lidí vpachatele zla.[44]

Vroce 1971 zasáhl Philip G. Zimbardo do dlouhotrvající debaty otom, zda je naše jednání ovlivňováno především našimi osobnostními vlastnostmi arysy, anebo na ně spíše působí okolnosti asituace, do kterých se dostáváme nezávisle na naší vůli či na našich záměrech. Je autorem experimentu, jehož cílem bylo sledovat, jak se promítne do chování mladých aduševně zcela zdravých studentů buď zážitek ztráty svobody, anebo na druhé straně přijetí role nadřízeného dozorce. Vlastní experiment probíhal následovně: část dobrovolníků byla náhle zatčena aumístěna do simulovaného vězení, které bylo vybudováno ve sklepě Psychologického ústavu Stanfordovy univerzity. Vše probíhalo ve shodě sběžnou policejní isoudní praxí. Druhá skupina studentů byla postavena do role dozorců, kteří měli dohlížet na pořádek ve vězení ahlídat nebezpečné zločince. Přítomen byl po celou dobu lékař adále ředitel věznice, kterým byl sám Zimbardo. Pokus byl plánován na čtrnáct dnů, ale bylo nutno jej přerušit již po několika dnech. Vězňové se hroutili adozorci se stávali stále agresivnějšími abrutálnějšími azneužívali svou moc.[45] Po realizaci uvedeného stanfordského vězeňského experimentu provedl Zimbardo se svými kolegy opakovanou rozsáhlou analýzu všech souvisejících skutečností adopadů. Poznatky zanalýzy adalší výzkumná činnost vyústily vpublikaci, která přináší další etiologické poznatky týkající se vzniku arozvoje sociálněpatologických jevů. Dominantním důvodem je změna myšlení achování jedince pod tlakem spočívajícím vpůsobení zla.[46] Publikace je velmi propracovanou studií olidském chování. Přináší psychologické poznatky otom, jak se vlivem různých situačních proměnných, které bychom mohli souhrnně označit jako společenské struktury aprocesy, může měnit jedincův charakter směrem kspolečensky až nepřijatelným jevům.

Sociologické teorie

Sociologický přístup se při zkoumání společensky nežádoucího, až nepřijatelného (sociálněpatologického, kriminálního) chování zaměřuje na jeho souvislost vrůzných společenských kontextech. Vzhledem ke značné variabilitě skladby stávající moderní společnosti se jedná oproblém existence různých skupin asubkultur, ootázku společenské struktury aprocesů, které můžeme vmoderní společnosti pozorovat.

Vsoučasné literatuře se můžeme setkat snásledující základní klasifikací[47], [48] teorií sociálnědeviantního jednání. Jsou jimi:

Teorie kulturního přenosu

Základní myšlenkou koncepcí anázorů patřících ktéto teorii je tvrzení, že deviantní chování je naučené vprimárních skupinách av interakcích sdruhými. Vzniká vrůzných subkulturách. Vtěch je považováno za normální. Deviantním se stává ve vztahu ksociokulturní normě většinové populace (viz kapitola 2 – Normalita aabnormalita).

Teorie diferenciální asociace

„Když jsem něco ‚sehnal‘, třeba ukrad zauta rádio apřines sem domu prachy, neseřezali mě. Nedostal jsem nařezáno, byl klid, adokonce jsme měli iteplej oběd.“[50]

Teorie anomie

Způsob adaptace

Postoj vůči hodnotám acílům

+

+

+

−

Teorie subkultur

Teorie etiketizace (labelling theory)

3.3Shrnutí

Table of Contents

Úvod

Teoretická východiska

1. Základní pojmy sociální patologie a deviace

1.1 Sociální deviace a sociální patologie

1.2 Sociální patologie z pohledu vědních disciplín

Absolutistický pohled

Moralizující pohled

Medicínský pohled

Statistický pohled

Relativistický pohled

1.3 Shrnutí

2. Normalita a abnormalita

2.1 Norma a konformita

2.2 Vymezení normality, vybraná pojetí

Statistické pojetí normality

Sociokulturní pojetí normality

Norma skupiny

Mediální norma

Funkční pojetí

2.3 Shrnutí

3. Zdroje a příčiny sociálněpatologických jevů a deviace

3.1 Etiologie sociálněpatologických jevů a chování

3.2 Teorie zdrojů sociální patologie

Biologickopsychologické teorie

Sociálněpsychologické teorie

Sociologické teorie

3.3 Shrnutí