Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Veronika Válková

INDIE

Královna z Džhánsí

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 9278. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová

Jazyková úprava Michaela Tománková

Grfická úprava a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

Text © Veronika Válková, 2024

Illustrations © Petr Kopl, 2024

ISBN 978-80-271-7346-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-7321-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-3398-7 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU… ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

Vlastně dvě věci.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. MYSLELA JSEM, ŽE JE V TOM NĚJAKÁ LOGIKA, ALE ATLAS NEJSPÍŠ FUNGUJE PODLE NĚČEHO ÚPLNĚ JINÉHO. NĚKDY - ALE OPRAVDU JEN NĚKDY - TO VYPADÁ, ŽE PLNÍ PŘÁNÍ. TŘEBA KDYŽ JSEM SE CHTĚLA ZNOVU POTKAT S NĚKÝM V MINULOSTI, KDO MĚ MÁ OPRAVDU RÁD, TAK MI TO DOPŘÁL. A KDYŽ JSEM SE O NĚKOHO V MINULOSTI ÚPLNĚ STRAŠNĚ ŠÍLENĚ MOC BÁLA, TAK MĚ TAKY POSLAL PŘESNĚ NA TO MÍSTO A DO TOHO OKAMŽIKU. ALE JINAK ZATÍM FAKT NEVÍM.

JO A BARČA. TEĎ UŽ STOPROCENTNĚ VÍM, ŽE SE MNOU DO TÉ MINULOSTI CESTUJE JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DOMŮ. ČÍM DÁL VÍC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE - A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ…

Kapitola 1

Byla sobota.

Bára měla soboty radši než neděle. Protože sobota je první volný den po pracovním týdnu, zatímco neděle je poslední volný den před pracovním týdnem.

Takže bylo super, že je sobota. Koukla na hodiny. Půl desáté.

Vyklouzla z postele, obula si bačkory s psími čumáky a připlácla ucho na dveře ložnice rodičů. Minimálně tatínek ještě rozhodně spal. Bylo by to slyšet, i kdyby stála metr ode dveří. Nechápala, jak to, že tohle řezání pilou maminku nebudí. Opatrně sešla dolů do kuchyně. Opatrně proto, aby si nešlápla na uši a nespadla. Tedy na uši na těch bačkorách, ne na svoje vlastní.

Zřejmě ještě spala i maminka, protože dole panovalo hrobové ticho.

Bára v záchvatu láskyplné péče o rodičovstvo nastavila překapávač, prostřela k snídani, uvařila si kakao a pak na podnose odnesla nahoru dva šálky kávy.

„Dobré ráno!“ zacvrlikala, když si obratně jednou nohou otevřela dveře do ložnice, aniž by se přitom polila horkou kávou.

Tatínek se posadil a zamžoural jako rozespalé kotě.

„Ženo, myslím, že se naše dcera domákla, že se blíží Vánoce,“ usoudil, „a bude mít nějaké požadavky.“

No jo, uvědomila si Bára. Vždyť jsou už od středy za týden!

„Jo? Můžu? Nebo už pro mě něco máte? Nemáte? Mám vám to napsat?“

„Co?“

„No ty dárky! Já bych potřebovala nějakou knížku o husitech a vůbec hodně tlustou o dějinách a latinský slovník a kurs předení a asi bych se potřebovala začít učit jezdit na koni a…“

Tatínek sebou plácl zpátky do peřin.

„Říkal jsem ti, že ji máme prodat do cirkusu.“

„Ber to z té lepší stránky,“ zabručela maminka, která ještě ani neotevřela oči. „Chce knihy a vzdělávací kurzy. Taky by si mohla přát výlet do Disneylandu.“

Bára zastříhala ušima.

„A to by šlo?“

„Nešlo,“ ujistil ji tatínek.

„A ty knížky?“

„Uvidíme.“

„Když budu hodná?“

„Jestli chceš být opravdu hodná,“ ozvala se zase maminka, „tak si dneska doplň všechno, co jsi ve škole zameškala, když jsi byla nemocná. Zítra pojedeme na vánoční nákupy, potřebujeme sehnat něco pro babi jizerskou a pro tetu Mirku a tak. Hodnou Báru vezmeme s sebou.“

„Hodná Bára vám udělala snídani,“ nezapomněla Bára zdůraznit své zásluhy. Ale představa zítřejších nákupů vůbec nebyla špatná. Taky potřebuje sehnat ještě nějaké dárky a možná by si mohla vyškemrat nový deník, protože ten brokátový s pávy už je skoro popsaný. Bodejť by ne, když je tam dvacet osm bohatě ilustrovaných zápisů…

Bára si odnesla kakao do pokojíčku a udělala si pečlivý seznam toho, kam ve škole došli, když chyběla, a co by tedy měla dohonit. Pak usoudila, že tímhle by sobota fakt začínat neměla, zatížila seznam stojánkem na tužky s pandou a potichu, aby nevylákala rodičovstvo z ložnice, se vykradla na půdu.

Barča ležela na židli a myla si kožíšek. Špičky chloupků měla mokré, zřejmě se sem teprve před chvilkou vrátila z nočních toulek po zasněžené zahradě.

„Že se ti chce v tom sněhu běhat,“ podivila se nad tím Bára. Už tu bydleli přes tři měsíce, a pořád ještě nepřišli na to, kudy se Barča na půdu dostává. Tatínek soudil, že možná vyleze po kaštanu a pak z jeho větve přeskočí do okapu a protáhne se nějakou škvírou pod střechou. Bára se rozhlédla, jestli někde neuvidí mokré ťápoty, jejichž stopování by jí tuto záhadu pomohlo rozřešit, ale marně.

Vykoukla z vikýře.

Zahrada se choulila pod nadýchanou sněhovou peřinou a na cihlovém sloupku v plotě seděl obrovský načechraný zrzavý kocour. Podíval se nahoru, a když spatřil Báru ve vikýři, něco řekl. Nebylo slyšet co, ale Bára viděla, jak otevřel tlamičku. Jako by se ptal, jestli s ním Barča může jít ven.

„Barčo, ty tu máš nápadníka?“ zeptala se kočky, která jí nevěnovala ani tu nejmenší pozornost. Když Bára znovu vyhlédla z vikýře, kocour byl ten tam. Zbyly po něm jen stopy ve sněhu.

Bára si sedla na zem k truhle s atlasem.

„Já vím, že bych se měla učit, jenže se mi nechce,“ svěřila se Barče. „Tak až za chvíli. Teď by se mi chtělo někam, ale nevím kam. Nemohla bys mi už konečně říct, jak ten atlas funguje? Jako že bych se přenášela někam, kde buď budu užitečná, nebo to tam bude zajímavé…“

Barča zívla, čímž chtěla očividně naznačit, že ji Bára svými řečmi obtěžuje a nudí.

„Dobře, no, když mi nechceš pomoct,“ trhla rameny Bára. „Však já na to jednou přijdu. Tak někam… kamkoliv.“

Otevřela atlas skoro na poslední stránce a sáhla na mapu. Půda kolem ní se zahoupala a zmizela.

Kapitola 2

Byla vlese.

Vdocela světlém listnatém lese. Některé stromy měly listy podobné akátům, ale akáty to nebyly. Rozhlédla se kolem sebe, jestli jí čirou náhodou atlas nedopřál ten luxus anepostavil ji na nějakou pěšinku, ale to ani omylem. Nezahlédla nic, co by jí pomohlo nějak se zorientovat.

Když člověk zabloudí vlese, musí najít nějaký potůček avydat se po proudu, vybavila si jednu ze základních pouček pro přežití. Protože potůček časem člověka dovede knějakému lidskému příbytku. Tato rada je velmi moudrá, leč má dva háčky. První tkví vtom, že člověk musí ten potůček najít. Druhý je vtom, že první lidský příbytek může být pěkně daleko po proudu. Itak už se jí vminulosti několikrát vyplatilo se téhle rady držet, nebyl tedy důvod, proč by to tentokrát neměla zkusit znovu.

Jdeme hledat potůček, rozhodla se tedy asrdnatě vykročila.

Vzápětí uslyšela varovné dříííp aněco ji zatahalo za sukni. Tedy ono to proběhlo opačně, nejdřív ji něco zatahalo za sukni apak se ozvalo dříííp. Zastavila se, aby prozkoumala rozsah škod. Při té příležitosti zjistila, jaký autfit jí atlas nadělil tentokrát.

Málem ji trefil šlak.

Měla na sobě vanilkově žluté šaty, což by samo osobě nebylo nijak strašné. Ani to, že měly na sukni tři řady volánů akončily někde pod koleny. Jenže ta sukně měla tvar skleněného poklopu na syrečky. Prostě dokonalá polokoule. Když na ni Bára sáhla, rozhoupala se. Jako stínítko na lampě. Přejela po ní dlaněmi apod lehounkou mušelínovou látkou ucítila nějakou konstrukci. Rychle sukni vyhrnula, následně vykasala ispodničku apak to konečně spatřila.

Pod spodničkou byla krinolína tvořená drátěnými obručemi spojenými látkovými pásky. Obruče byly pružné adaly se zmáčknout do oválu apak se zase bez problémů narovnaly. Skrze obruče hleděla Bára na další spodničku, která už nebyla tak objemná azpod níž vyčuhovaly… Pravé, nefalšované, bílé, skoro ke kotníkům dlouhé akraječkami nazdobené bombarďáky.

No to ne! zděsila se Bára, když porovnala délku sukně adélku bombarďáků avyšlo jí, že ty bombarďáky zpod sukně čouhají minimálně odvacet centimetrů. Nebo víc. To je hrůza! Proboha, kdy byla móda nosit něco jako… jako krajkové jégrovky, aještě aby byly vidět pod sukní?!

Pokračovala vprůzkumu. Na nohou měla měkké botky ze světlé kůže stmavou špičkou, vysoké nad kotníky, takže sahaly skoro ke krajkám těch bombarďáků. Šněrovaly se na vnitřní straně. Dále byla obdařena velmi jemně pletenými bílými punčochami, které, jak zjistila, když si pořádně zmuchlala krinolínu, aby mohla vykasat ty bombarďáky, sahaly nad kolena, kde byly ukončeny ozdobně vyplétaným lemem. Pod koleny je jistila uvázaná stužka.

Krinolína byla skutečně nejen lehoučká, ale ivcelku tvárná. Dala se připlácnout rukama na boky, aby bylo možné projít dveřmi, adíky těm látkovým proužkům, které jednotlivé obruče spojovaly, se dala iposkládat, kdyby ji Bára potřebovala vyhrnout vepředu nebo po straně nebo vzadu. Ahezky se houpala. To Báru bavilo. Nejdřív zkoušela skrinolínou houpat ze strany na stranu apak ji roztočila, jako když se cvičí sobručí, ašlo to taky. Jen se opět ozvalo to dříííp. Což bylo způsobeno skutečností, že stála velmi blízko trnitému keři, okterý se jí – už podruhé – sukně zachytila. Aprotože byly šaty ušité zopravdu jemné, téměř průsvitné látky, bylo to zachycení fatální, tedy osudné: Vjednom volánu už zely dvě nepěkné skoby.

Přestala skrinolínou blbnout apro jistotu od keře trochu poodstoupila, aby dokončila prohlídku své garderoby amohla vyrazit.

Živůtek šatů byl přiléhavý, skrátkými rukávky tvořenými dvěma volány. Široký véčkový výstřih by téměř odhaloval ramena, kdyby Bára pod žlutými šaty neměla bílou krajkovou halenku se stojáčkem asmírně se rozšiřujícími dlouhými rukávy. Na hlavě jí seděl široký slamák, který přidržovala široká saténová stuha stejné barvy jako šaty. Byla tak dlouhá, že ipřes pompézní mašli uvázanou pod bradou sahala Báře hodně pod pás.

Jo, tak vtomhle si dovedu představit, jak elegantně cupitám někde po pískem vysypané cestičce vparku, pomyslela si Bára. Ale vlese?

Leč nedalo se dělat nic jiného než vydat se hledat potůček. Bára tedy vykasala krinolínu až do pasu asplácla ji do co nejužšího tvaru, vzala na milost bombarďáky, díky nimž nehrozilo, že by si zdrápala nohy opodrost, avykročila. Vzpomínka na doby, kdy jí byl nafukovací kruh tak velký, že si ho musela přidržovat podobně jako teď krinolínu, byla velmi vlezlá.

Sotva udělala pár kroků, vtrávě to zašustilo apo kmeni stromu vyšplhala malá, roztomilá, na zádech pruhovaná veverka se štíhlým ocáskem. Zastavila se, aby se ujistila, že ji Bára nehodlá sežrat, pak si svůj pobyt na stromě rozmyslela, seskočila dolů azmizela vpodrostu.

To je burunduk, uvědomila si Bára. Veverka burunduk. Než začala cestovat časem, byla bytostně přesvědčená, že jednou půjde studovat veterinu, protože ji bavila všechna možná inemožná zvířátka. Adost trpce nesla, že jí rodiče doma dovolili jen želvu Píďu. Takže burunduka poznala. Taky věděla, že je to zemní veverka, tudíž sice umí obratně lézt po stromech, ale spíš se pohybuje po zemi. Proto nemá tak huňatý ocásek jako rezavé, hnědé ačerné veverky včeských lesích. Ty ho používají jako kormidlo ipadák při skákání zvětve na větev.

Trochu zklamaná, že burunduk zmizel, pokračovala dál.

Les nebyl hustý, ale plný protivného roští, kterým se skrinolínou prodíralo dost obtížně. Bára už ani nepočítala, kolikrát uslyšela to protivné dříííp. Potůček pořád nikde.

Apak se kdesi vlese ozval naprosto příšerný zvuk. Asi jako kdyby někdo zatroubil na poněkud poničený klakson. Málem upadla, jak se lekla.

Otočila se, zaslechla další dříííp amezi stromy zahlédla pohyb. Rozbušilo se jí srdce.

Je tu něco živého adivně to řve.

Člověk ne, ten vydává jiné zvuky.

Propátrávala očima les, akdyby mohla zrakem odhrnout každý lísteček, každou větvičku, udělala by to. Jenže takovou superschopnost neměla. Nakonec se ukázalo, že to není potřeba, protože strašidelný vřískot se ozval znovu ave stejný okamžik se ten tvor, který ho vydával, těžkopádně vznesl asnámahou mávaje křídly se usadil na větvi asi tři metry nad zemí.

Nebylo divu, že mu let dal takovou práci, nesl totiž skoro dvoumetrovou vlečku zelenkavě lesklého peří.

Byl to totiž páv.

Zvýše svého bidýlka zavřískal znovu.

Bára si oddechla.

Páv není nebezpečný. Jen příšerně řve. Asi tu má někde pávice achtěl je varovat před vetřelcem, tedy před Bárou.

Co ale dělá páv vlese? zamyslela se Bára. Pávi se obvykle vyskytují buď vzoologických zahradách, nebo vzámeckých parcích. Tady to nevypadá ani na jedno. Ikdyž, hodně opuštěný azanedbaný kout nějakého parku by to teoreticky být mohl…

Nebo ovšem taky můžu být někde, kde pávi žijí divoce, protože každé domácí zvíře bylo někdy divoké, než zdomácnělo, apávi patří do stejné skupiny jako bažanti ajejich domovem je… Ano, jejich domovem je Indie.

Takže, pokud je to páv divoký, jsem snejvětší pravděpodobností vIndii.

To mám tedy radost, pomyslela si Bára. Tu radost měla – no, vlastně neměla – proto, že oIndii toho věděla pramálo. Ato pramálo se teď rychle snažila dát dohromady.

Vzeměpise se nedávno učili, jak vznikají pohoří. Paní učitelka Zounarová jim vysvětlovala, že třeba Himálaje vznikly vrásněním, jak se na Asii před mnoha amnoha miliony let začala tlačit Indie. Paní učitelka říkala, že to byl proces velmi pomalý, že si nemají představovat, že tam Indie přijela rychlostí 20 km vhodině, aJílek se ptal, proč zrovna dvacet. Paní učitelka zopakovala, že ne dvacet, že hodně pomalu, Jílek se tedy optal, jestli deset, paní učitelka vzdychla apokračovala ve výkladu. Takže tohle Bára věděla oIndii ze zeměpisu. Že nedosahuje rychlosti ani 20 km vhodině.

Dále si vybavovala, že vIndii žijí fakíři, kteří spí na prknech, znichž trčí hřebíky. To věděla mimo jiné ztatínkova oblíbeného stařičkého černobílého filmu Fantom Morisvillu, vněmž měl fakír na starosti tygry, kterým Waldemar Matuška zpíval pojďte kočky, kočky sočky jako cvočky, pojďte pěkně, čičičí, tou mou cestou kočičí aházel jim kousky masa, přičemž ten poslední kousek splesknutím dopadl na čelo pána, kterého měly kočky sočky jako cvočky zkonzumovat. No, aten fakír si rašplí brousil hřebíky na prkně ana dotaz, co to dělá, odpověděl: Lůžko si stelu.

Jiní fakíři také chovají kobry ahrají jim na píšťalky.

Zčehož vyplývá, že krom fakírů vIndii žijí ikobry.

Ovšem hlavním obyvatelem Indie byl podle Bářiných vědomostí Mauglí. Žil vdžungli asním tam žili medvěd Balú, vlk Akéla, had Kaa, černý panter Baghíra, okterém se Bára sbratranci do krve hádala, že je to ta Baghíra, zatímco oni tvrdili, že je to ten Baghíra, a, teď Báru zamrazilo, také strašlivý tygr Šér Chán.

Ano, vIndii žijí tygři.

Žijí vdžungli.

Jsou pruhovaní, aby nebyli dobře vidět, aumí se plížit tiše jako kterákoliv jiná kočkovitá šelma. Špičáky mají dlouhé asi sedm centimetrů, tedy zhruba jako palec dospělého člověka. To nechcete mít zapíchnuté vzadku ani nikde jinde.

Bára cítila, jak pomalu kamení abuší jí srdce. Očima pročesávala džungli, protože od téhle chvíle les pokládala za džungli, konkrétně za džungli plnou lidožravých tygrů. Lidožravé tygry si většinou vychovají lidé sami, protože na vesničany se obvykle specializují šelmy, které byly lidmi zmrzačeny – přišly vpasti onohu, kulka jim roztříštila čelist apodobně. Neuloví pak svou běžnou kořist, ale pomalého, měkoučkého člověka bez kopyt arohů ano. Báru, která kvůli krinolíně ani nemohla lesem běžet, by snadno ulovil ibezzubý tygr se třemi tlapami. Jediný problém by spočíval vtom, jak ji zakousnout. Bára ovšem slyšela okocourovi, který přišel opravý horní alevý dolní špičák, takže nemohl myši zakusovat, atak je nosil do lavůrku pod okap, kde je topil. Bezzubý tygr by ji tedy mohl odvléct ktomu potůčku, co hledá, atam ji utopit. Nebo prostě prudce zatřást hlavou, jak to kočky skořistí dělají, atím jí strhnout vaz. Vlastně… měl by pak ještě jeden problém. Jak ji bez zubů sežrat. Což by asi vyřešil snadno, protože šelmy kočkovité mají drsný jazýček, takže kdyby ji olizoval dostatečně dlouho adostatečně silně, posloužila by mu jako takové masové lízátko anakonec by tu zní zbyla jen dohola olízaná kostřička. Akdo ví, jestli by se předtím zdržoval tím topením…

Zkusila nahodit záložní krizový program, ale jediným výsledkem bylo uvážení, že nehybným stáním na místě pravděpodobnost ulízání tygrem ksmrti nijak významně nesníží, atak se podstatně rozechvěleji než před chvílí vydala lesem dál.

Krom občasného křiku pávů ašustění burunduků se nic hodného její pozornosti nedělo. Tygři tu buď nebyli, nebo je Bára nezajímala, atak se bez úhony dostala na kraj lesa. Súlevou dovolila krinolíně zaujmout původní tvar, upravila sukni, aby na konstrukci dobře seděla, spovzdechem spočítala trhliny na volánech, kterých bylo asi osm, tedy trhlin, ne volánů, apak se rozhlédla po krajině.

Bylo takové normální letní horko, obloha bez mráčku, okolí rovinaté aplné políček, mezi nimi tu atam osamělý strom, vdálce vesnička, vjiné dálce poměrně široká řeka.

Bára zamířila kvesničce. Shorkou letní oblohou nad hlavou alesem plným tygrů zdárně za sebou si chvíli připadala jako na prázdninách. Znadšení, že ji vlese nic nesežralo, si prozpěvovala askotačivě poskakovala směrem kvesničce, dokud…

… dokud nezaslechla dusot kopyt.

Ohlédla se.

Kde se tu ti jezdci vzali, neměla ponětí, ale ocitli se mezi ní alesem, kam se tudíž nemohla běžet schovat. Ostatně les už byl stejně příliš daleko na to, aby tam doběhla dřív než kůň.

Jezdci si jí také všimli, koneckonců nevšimnout si žlutého poskakujícího pumlíče uprostřed rovné krajiny by bylo vážným důvodem knávštěvě oční kliniky, auž kní všichni mířili. Za okamžik ji obestoupili.

Koně bujně frkali apohazovali hlavami. Hřívy měli spletené do copánků adeky pod sedly připomínaly perské koberce. Muži, kteří na nich seděli, svým vzezřením utvrdili Báru vpřesvědčení, že se ocitla vIndii. Snědí, černoocí, černovlasí, černovousí. Tedy ti, kteří měli vousy, jinak spíš černokníratí. Někteří měli na hlavě turbany. Všichni byli po zuby ozbrojení anetvářili se vůbec přátelsky.

„Je to Angréz!“ volal vítězně jeden znich, mladík sotva dvacetiletý. „Říkal jsem, že nikdo jiný takhle oblečený být nemůže!“

„Přineseme její hlavu rání!“ navrhl další arovnou tasil zbraň. Rání znamenalo vjejich řeči něco jako vládkyně či královna, tomu Bára rozuměla.

„Ano, její hlavu rání!“ zajásal další. „Vtom košíku, který na ní má přivázaný!“

Muži se rozchechtali, jen jeden se nespokojeně mračil.

„Dost!“ křikl na hulákající jezdce. „Zastrč meč, Čandrakante!“

„Proč nechce Vírdžít Singh udělat rání radost?“ zamračil se Čandrakant, ale poslušně zasunul meč do pochvy. „Sami přece nedávno všechny vybídli kboji proti Angrézům!“

„Kboji proti Angrézům, nikoliv kvraždění dětí! Máš dobrý meč, Čandrakante, hleď, abys ho byl vždy hoden!“ sjel Vírdžít Singh Čandrakanta pohledem ostrým jako turecká šavle. „Hlavou té dívky bychom srdce rání neobveselili. Vezmeme ji ssebou celou arání samy rozhodnou, jak sní naložit. Bezpochyby je bude velmi zajímat, co tady dělá. Samotná hlava by jim nic neřekla.“

„Vírdžít Singh mluví moudře jako vždy,“ uznal Čandrakant. Bára byla sice Vírdžítovi vděčná, že Čandrakanta umravnil, ale chvilku jí trvalo, než pochopila, co vlastně Vírdžít říká. Došlo jí, že orání mluví zúcty ve třetí osobě množného čísla, což Báře připadalo oněco komplikovanější než onkání aonikání. Protože když se někomu onká nebo oniká, tak se to používá, jen když se sním mluví. Ale když se mluví oněm, tak ne. Nicméně si vybavila, že vjednom filmu, který se odehrával zřejmě kdesi na Moravě nebo na Slovensku vdobě, kdy děti rodičům vykaly, jedna holčička taky omamince mluvila vmnožném čísle. Říkala mamička by sa hněvali místo mamička by sa hněvala, protože mamička holt byla množné číslo pořád. Vlastně mamička boli množné číslo.

„Vezmeš ji do sedla,“ rozhodl Vírdžít Singh.

„Ne!“ chtěla vypísknout Bára při představě, že by ji měl vézt chlap, který před chvilkou přišel snápadem useknout jí hlavu, včemž ho ostatní ještě podporovali. Ale něco jí našeptávalo, že by možná bylo strategické předstírat, že jejich řeči nerozumí, atak se jala předstírat.

„Angréz – ona – na kůň,“ obrátil se kní Vírdžít Singh lámanou angličtinou aukázal na Čandrakanta.

Bára překvapeně zamrkala.

„Vy… vy mluvíte anglicky?“

„Ano,“ kývl Vírdžít Singh aani se nenamáhal dodat nějakou skromnou frázi typu jenom trochu, jen pár slov nebo omluvte mou ubohou angličtinu. „Angréz na kůň.“

To Angréz znamenalo ve Vírdžítově rodné řeči Angličan nebo Angličanka.

„Já sním jet nechci!“

Vírdžít Singh se zamračil.

„Na kůň jet, Džhánsí daleko.“

„No já bych na koni jela, ale ne sním!“

Vírdžít se mračil ještě víc, protože asi Báře úplně nerozuměl. Atak na něj Bára ukázala prstem ařekla.

„Na váš kůň. Prosím!“

„Dobře,“ pokrčil rameny Vírdžít apokynul jednomu zmužů, aby Báru vysadil za něj na koně. Krinolína poněkud komplikovala jak to, aby se Bára vůbec na koně za Vírdžíta Singha dostala, tak to, aby se tam nějak usadila. Původně doufala vnějak důstojně, ale pak to zredukovala na nějak. Krinolína se totiž dala všelijak zmáčknout, ale také si pružila po svém, takže se Báře sice podařilo obruče vepředu splácnout tak, aby se mohla Vírdžíta držet kolem pasu, ale místo toho, aby zbytek krinolíny ležel vzorně na koňském zadku, znenadání se vymrštil do pozice roztaženého pavího ocasu. Sukně aspodnička se tím pádem zkrinolíny svezly aBáře nad hlavou trčely obruče jako svatozář. Indové se chechtali jak protržení, jen Vírdžít, kterému se to dělo za zády agrotesknost celé situace tedy nemohl zcela docenit, zachoval vážnou tvář apobídl koně. Jak se zvíře rozběhlo, obruče se rozkmitaly avpravidelných intervalech plácaly Vírdžíta Singha do turbanu. Neobtěžoval se tomu věnovat pozornost. Později Bára zhloubi duše děkovala tomu, že přes bombarďáky měla pod krinolínou ještě jednu spodničku, aděkovala přesně od chvíle, kdy zjistila, že bombarďáky tvoří dvě nesešité na tkanici navlečené nohavice. To sice velmi usnadňuje chození na záchod vkrinolíně, ale zároveň to naprosto nezbytně vyžaduje, aby se ona krinolína nevznášela nad hlavou své nositelky.

Poměrně záhy se před nimi objevilo mohutně opevněné město. Bára odhadovala, že hradby jsou místy tak vysoké, že kdyby se knim postavil autobus na výšku, bylo by to docela srovnatelné. Nad městem se tyčila pevnost, jejíž hradby budily ještě větší respekt než ty městské.

Projeli bránou avstoupili do jiného světa.

Skoro jako by se dostali do mraveniště.

Ulice se hemžily lidmi, osly, vozíky, velbloudy, psy, nosítky akoňmi. Bára viděla ženy vpestrobarevných sárí, ženy se závoji přes obličej, mladé dívky sčernými copy silnými jako ruka vdlouhých sukních akrátkých živůtcích, muže vturbanech ibez turbanů, svousy po pás ihladce oholené, ozbrojené ibeze zbraní, amezi nimi se proplétala itemně bronzová těla těch, kteří se spokojili jen sjedním kusem látky kolem hlavy adruhým kolem boků, takže připomínali oživlé sochy. Vtom všem mumraji, křiku arandálu se občas volným krokem nevzrušeně procházely krávy, kterým všichni uhýbali zcesty. Jednou zahlédla, jak se jedna znich, krásně plavá astmavými skvrnami kolem očí, jako by byla nalíčená, přiloudala kprodavači zeleniny azačala mu tu zeleninu žrát, pochopitelně bez placení. Místo aby popadl nejbližší klacek adobytče sřevem odehnal, dobrý muž se mu poklonil avypadalo to, jako by byl kravskou návštěvou poctěn. Krávy se nerozpakovaly lehnout si apřežvykovat, kde se jim zrovna uráčilo, atak se jim museli vyhýbat iVírdžítovi jezdci. Nevypadalo to, že by je to popuzovalo.

Nebyly tu však jen krávy. Přímo uprostřed tržiště se procházelo velké, světlé, vlastně skoro bílé zvíře snebezpečně vypadajícími rohy ashrbem nad lopatkami. Podle toho hrbu Bára naprosto bezpečně identifikovala zebu. Zebu je hrbatá kráva, vysvětloval jí kdysi tatínek. Prostě jako naše kráva, akorát shrbem, který slouží kpodobnému účelu jako hrb velbloudí. Bára se tehdy ptala, jestli je dítě od zebu krávy zebátko apán od zebu krávy zebák, atatínek odtušil, že nikoliv. Že je prostě zebu kráva, zebu tele azebu býk. To poslední Báře utkvělo, ale trochu jinak, než to tatínek myslel, takže od té doby tomuto turovi říkala zebubík.

Krom barev ahemžení, znichž přecházely oči, akřiku akraválu, znichž pro změnu přecházely uši, na Báru ze všech stran útočily nezvyklé pachy, takže jí přecházel inos abyla moc ráda, že jí nepřechází také žaludek. Na ulicích se vařilo asmažilo, kolem prodavačů jídla postávali zákazníci, hodovali apovykovali na sebe, aby se vtom hluku vůbec slyšeli. Nejen na tržištích, ale ive všech ulicích, kterými projížděli, bylo nepřeberné množství prodavačů. Někteří měli zboží vyskládáno jen tak na zemi na rohožích, jiní na dřevěných stolech, majitelé obchůdků vdomech měli pro své zboží vyhrazenou místnost vpřízemí, která se většinou celou stěnou otevírala do ulice. Někteří ve svých krámcích ibydleli, to se dalo poznat podle toho, že vzadu měli postel nebo jen nějaké deky na spaní, apokud zboží, které prodávali, také sami vyráběli, měli tam idílnu. Kovotepci, řezbáři…

Prodírali se davy, uhýbali kravám, psi zase uhýbali jim, apomalu se ztržiště aširších ulic dostávali do užších uliček, jimiž neproudilo tolik lidí, nedoléhalo sem tolik křiku anepražilo sem tolik slunce. Domy tu byly nějak výstavnější, krámky vpřízemí chyběly, zato vrata domů byla bytelná apřipomínala skoro hradní brány. Bára si oddechla, protože tady po ní všichni okatě nezírali anepokřikovali na ni. Byla přesvědčená, že kdyby se nevezla na koni za Vírdžítem Singhem, obklopená dalšími asi pěti nebo šesti ozbrojenými jezdci, zdejší obyvatelé by neváhali aklidně by si ji iošmatali. Akdyby to bylo vBářině současnosti, tak by si ji bezostyšně fotili anatáčeli na mobily. Možná by si sní ipořizovali selfíčka.

Pak se ocitli spíš na náměstí než na tržišti, protože se tu nic neprodávalo, azamířili kvýstavnějšímu domu, který vypadal jako takový lepší aozdobnější činžák na Vinohradech, vjakém bydlela teta Mirka. Na rozdíl od něj měl sice jen dvě patra, zatomísto dveří bránu aubrány stráž. Stráž nejspíš Vírdžíta znala, protože ho bez okolků pustila dovnitř. Vprůjezdu, kterým bylo vidět na zahradu lemovanou podloubím, sesedli zkoní apředali je sluhům, kteří okamžitě přiběhli astejně jako celé město ioni Báru okukovali, no, spíš doslova očumovali, aniž by se snažili být alespoň trochu nenápadní. Bára byla šťastná, že si může urovnat krinolínu do původního tvaru, ataky se jí trochu ulevilo, že si Vírdžít Singh rozmyslel brát ji za tou královnou, kterou těší dárkové koše susekanými hlavami. Na druhou stranu netušila, kde se to ocitli. Možná vsídle nějakého správce nebo ministra nebo tak, ukterého musí Vírdžít tu návštěvu ukrálovny teprve domluvit.

Střežena Čandrakantem aostatními jezdci poslušně následovala Vírdžíta po schodech nahoru. Tady Vírdžít prohodil pár slov sjedním honosně oblečeným pánem snotně prokvetlým knírem. Ten se na Báru přišel podívat dokonce zblízka.

„Jednal jsi moudře, Vírdžíte,“ potřásl pak turbanem, až zachrastily šňůry perel, kterými ho měl ověšený. „Dovedu tě krání hned.“

Bára čekala, že se vrátí ke koním apojedou do paláce, ale operlený chlapík pohybem ruky propustil – no, spíš zahnal – Vírdžítovy muže ajeho aBáru vedl do sálu, který měl na jedné straně okna na náměstí ana druhé do zahrady, pestře malovaný strop, podlahu pokrytou měkkými koberci apolštáři ařady oblouků ho rozdělovaly na menší části. Krom dveří, kterými vstoupili, zněj vedly už jen jedny jediné. Stěna kolem nich byla vyzdobená obrázky nějakých bájných bytostí, květin a– to Báru velmi zaujalo – vyloženě barokních stolních hodin. Na každé straně dveří byly vyobrazeny jedny. Stačila si všimnout, že na těch vlevo je za deset minut dvanáct ana těch vpravo přesně tři, ale naprosto nechápala, proč tomu tak je.

Přede dveřmi jim operlený knírač nařídil, ať počkají, avklouzl dovnitř. Za chvíli byl venku.

„Rání poroučejí, abys dívku přivedl,“ vyřídil Vírdžítovi apobídl ho, aby vstoupil.

Ocitli se vmenším, rohovém sálku svysokým stropem, jehož stěny istrop byly do posledního místečka pokryté malbami květin. Umělci, kteří místnost zdobili, je poskládali do jednotlivých panelů oddělených štukovými rámy, každý panel sjiným vzorem, někde byly vázy skvětinami, někde umně propletené květinové vzory. Jako by na stěnách visely luxusní perské koberce. Jedno okno bylo dokořán, aby sem šlo světlo avzduch, ale okenice těch proti vchodu byly zavřené, protože se zté strany opíralo do budovy slunce, takže kdyby byly otevřené, za chvíli by se tu nedalo vydržet.

Bára věk dospěláků neuměla dost dobře odhadovat, ale téhle kromobyčejně krásné paní bylo sotva třicet. Obrovské černočerné oči jí lemovaly husté dlouhé řasy, nos měla jemně modelovaný apoměrně malý, takže bylo spodivem, že jí ho ta těžká ozdoba ještě neutrhla.

Jakmile vzhlédla, Vírdžít se jí hluboce apln úcty uklonil. Bára usoudila, že je na místě pukrle, avzorně ho provedla.

„Vidím, že mi toho vezeš víc než zprávy zÓrčhy, Vírdžíte Singhu,“ poznamenala žena.

Virdžít kývl.

„Obávám se však, rání sáhiba, že obojí je víc pro starost než pro radost.“

Bára zamrkala.

Rání? Tohle je královna? Vtomhle… činžáku? Královský palác si představovala trochu jako zPohádek Tisíce ajedné noci, nebo alespoň jako… Hlubokou. IVeltrusy by stačily. Tohle bylo docela zklamání.

„Otec?“

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2