Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Claire Vigarello

Tajné stránky paní Sylvie

Z francouzského originálu Où naissent les héroïnes,

vydaného nakladatelstvím Éditions Albin Michel

v Paříži v roce 2022, přeložila Hana Davidová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2023

jako svou 8610. publikaci.

Redakce Kristýna Černá

Korektura Lenka Češková

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Alena Libichová

Obálka Anna Ali

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Où naissent les héroïnes © Éditions Albin Michel – Paris 2022

Published by Albin Michel, Paris

Translation © Hana Davidová, 2023

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-768-9 (ePub)

ISBN 978-80-7625-767-2 (pdf)

ISBN 978-80-7625-107-6 (print)

Mé babičce Lydii

1

Neudálo se to za jediný den ani jediný měsíc, dokonce ani za rok. Trochu času to nepochybně zabralo, výsledek se ale dostavil: Sylvie se stala neviditelnou. Svět ji ocejchoval jako tlustou, zakřiknutou, nešikovnou. Zkrátka nezajímavou. Svět ji odpálkoval.

Nebylo to zas tak úplně nepříjemné. Bylo to jako sedět ve vlaku apěkně vteple pozorovat ubíhající krajinu. Ostatní si brali slovo, činili rozhodnutí, zapojovali se, křičeli, hádali se, vesele se cupovali, aSylvie si mezitím dělala poznámky, které nikdo nečetl, ani ona sama ne. Byla asi tak důležitá jako brouček, co se vsedm ráno promenoval po okenním parapetu firmy Má krásná noc, společnosti specializující se na vysoce kvalitní matrace Made in France, pro kterou Sylvie už šest let pracuje. Malé stvoření pilo, chodilo, plakalo, ale na tom, jestli tu je, nebo není, vůbec nesešlo.

Trochu bojovala, alespoň zpočátku. Na přechod kneviditelnosti si člověk nezvykne jen tak. Chce to čas. Tedy, na samém začátku si to myslela. Všechno bylo pořád možné, šlo jen osmutné nedorozumění, věci se zase dají do pořádku. Sylvie chtěla navazovat přátelství, uautomatu na kafe konverzovat otom, co budou studovat děti, ovíkendovém grilování, oakcích, co chystají odbory, onovém šéfovi, který vdubnu nastoupil, nebo třeba ohyperkalorických moučnících zkantýny, zkrátka adobře ochodu světa. Vhlavě si omílala ty nejhezčí repliky, adokonce vymýšlela velmi vtipné průpovídky. Bohužel, ty nejtrefnější odpovědi přicházely, když seděla sama ve své kanceláři, před spícím monitorem spláží akokosovými palmami. Jakmile se ocitla mezi ostatními, vystačila stím, že pokývala hlavou, párkrát zamumlala ano, vnejlepším případě se spikleneckým výrazem zopakovala jejich slova. Tak už to měla se všemi. Jediná Nadine, vedoucí odborů, na ni vždycky mrkla, aby jí dodala kuráž. Byla její anděl strážný; vypadalo to, jako by jí říkala: „Vidím, Sylvie, že se snažíš, jak nejlíp umíš. Nevzdávej to.“ ASylvie se činila, ano, dělala všechno pro to, aby se nerozplynula. Kromě Nadine bohužel nikdo nic neviděl.

Její poslední pokus ji stál spoustu sil, přímo nadlidské úsilí. Nejdřív zahlédla na chodbě ukantýny vývěsku hlásající: „Kurz na téma: Jak mluvit na veřejnosti azískat důvěru ve svou auru“. Už jen zapsat se na něj si vyžádalo celé týdny rozmýšlení abolestí břicha. Zpředstavy, že by se nezapsala, byla také zoufalá. Pokoušela se to probrat sNinem, mužem, který je už patnáct let jejím manželem, ale na něj se musí vrukavičkách, ve velmi jemných rukavičkách. Před dvěma lety ho vyhodili ze zaměstnání aon následně upadl do depresí. Říkal jí to psychiatr: vjakékoli iniciativě je třeba ho povzbudit, iv té nejnepatrnější, jako umýt hrnek nebo třeba namalovat holuba, ovšem především je nutné nevystavovat ho sebemenšímu stresu. Atak Sylvie jednoho rána, nalíčená av dobrém rozmaru, pronesla: „Představ si, Nino, že jsem se zapsala na kurz ,Jak mluvit na veřejnosti‘. Myslím, že mi to prospěje! Šéf mě vtom podporuje, teď je hodně vstřícný. Mohl by mě díky tomu povýšit.“ Sylvie tak trochu plácala, vzhledem ktomu, že jejímu šéfovi bylo docela fuk, jestli tam je, nebo není, abylo by mu jedno, ikdyby se přihlásila na kurz chůze po Marsu, ale před Ninem musela být vždycky pozitivní.

Manžel odpověděl: „Bezva!“ Od té doby, co ho propustili zpráce, to bylo jeho oblíbené slovo. „Bezva“, to říkalo všechno inic. Mohlo to znamenat „Do prdele“ stejně jako „Super“ nebo „Úplně jsem to nepochopil, ale já stejně nejsem sto cokoli vnímat“. Ajako každé ráno ji políbil na rty achytil za nenáviděný tukový polštář vpase. Sylvie se vyplakala vautě, vyzvracela na záchodě vmekáči apak vešla do budovy, kde se měl kurz konat. Co tu dělá? Proč na sebe plete takový bič? Je masochistka? Vždyť se jen chtěla bavit uautomatu na kafe, vyměnit si pár úsměvů, cítit ruku na rameni aslyšet: „Hezký den, Sylvie, tak zase brzy!“ To je všechno. Proč má kolem toho tak vyvádět azapisovat se na nějaký kurz? Musí se chovat jako praštěná, to je celá ona. Chystala se zvednout avzít nohy na ramena, právě když se objevil učitel sčernou koženou aktovkou, která ji dost vyděsila. Tak, aje to ztracené.

Ta kalvárie trvala tři dny, tři dny zatínání pěstí, schovávání se, aby si pobrečela, počítání hodin, obědvání slidmi, kteří vyprávějí vtipné historky adokážou rozesmát holky krásné jako obrázek akteří zbožňují mluvení na veřejnosti iposlouchání komplimentů. Proč kurzy přitahují lidi, kteří je vůbec nepotřebují achodí na ně jen proto, aby to dávali na odiv? Sylvie si velmi dobře uvědomovala, že učitel je zjejího případu vrozpacích, ačím zřetelněji viděla, jak je ustaraný, tím víc klopila hlavu acivěla na špičky nohou nebo blekotala hlouposti, tváře vjednom ohni. Poslední dopoledne si ji ukávy smlékem vzal stranou. „Paní Verbaldiová, možná jste si to ani neuvědomila, ale udělala jste velký pokrok. Ten rozhovor, který jste před chvílí vedla sVincentem, byl velmi zajímavý!“ „Opravdu?“ Do proudu řeči toho mluvky se jí totiž podařilo vměstnat jen nějaké to ano ane. Ale učitel se rozhodl ocenit ji stůj co stůj. Nedal se: „Byla jste velmi kurážná, skutečně. Skočila jste rovnýma nohama do vody ato každý nedělá.“ Sylvie vycítila, že chce zakončit celou věc vpozitivním duchu. Nebylo ale nutné kolem toho nadělat tolik řečí. Uklidnila ho: „Víte, já se něčeho takového účastním poprvé, protože mluvení před ostatními je pro mě problém, ale při své práci to ani tak nepotřebuju. Přišla jsem jen ze zvědavosti… Každopádně se mi to líbilo, děkuju.“

Na závěr měl každý shrnout pocity zkurzu, posoudit své silné stránky ito, co ještě zbývá vylepšit, apři tom všem se postavit na stupínek, vyjadřovat se srozumitelně, držet záda rovně, stát pevně shrdým asebejistým pohledem. Sylvie měla už brzy přijít na řadu. Na krku jí vyskákaly rudé fleky, pusa se jí lepila, jazyk těžkl, nedostávalo se jí vzduchu aze všech těch upřených pohledů se jí začínala točit hlava. To už bylo příliš. Vzala mobil, přitiskla ho kuchu, počkala deset vteřin, které si pomalu vduchu odpočítala, apak pronesla: „Přišla mi zpráva ze školy, můj syn upadl. Musím tam zajít, omlouvám se.“ Učitel za ní křikl: „Sylvie, zavolejte mi večer! Musím svámi mluvit!“ Ani se nezdržovala sodpovědí aběžela, takhle utíkala naposledy vprvní třídě, vtěch dávných dobách, kdy člověk trávil život skotačením, jako by svět byl jedna velká herna.

„Můj syn upadl.“ To zní vylítlo jen tak. Pár minut se obávala, že se jí vesmír pomstí aškola opravdu zavolá, ale ne. Mladší syn neupadl, aani ten starší, který právě začal chodit na gymnázium. Je po kurzu. Na veřejnosti by nikdy nemluvila. Proč za každou cenu vylézat ze své ulity? Kčemu by to bylo? Jedni jsou na světě, aby mluvili, druzí jsou tu, aby poslouchali, dělali si poznámky apokyvovali hlavou. Posluchači jsou samozřejmě potřeba, jinak by hvězdy, šéfové, politici avšichni jim podobní nemohli existovat. Sylvie se musí smířit se svým postavením azůstat tam, kde je. Cítila se nadpozemsky blaze arozhodla se, že pojede až do Bordeaux. Nikdy tam nejezdí: je to příliš daleko, je tam moc lidí, samý stres, nikdy není čas. Ale teď ten čas měla. Bloumala uličkami starého města, zastavila se před jednou zvýloh azadívala se na sebe. Musí se stímhle tělem smířit. Je to naprosto nutné, začít stím musí už dneska. Ano, je tlustá, ještě tlustší než loni, ale buclatá tvář vyhlazuje vrásky adodává mladistvý vzhled. Ano, má jemné aúplně zplihlé vlasy, které už začínají šedivět, ale aspoň nějaké má! Ano, má znamínko krásy na dost nešikovném místě na nose, ale mohlo to být horší, mohlo se nacházet rovnou na jeho špičce. Atak je to is horním rtem, je příliš tenký, ale některé herečky ho mají také takový, ajak jim to sluší. No dobře, nemá dost peněz na to, aby si mohla pořídit šaty, které by jí dokonale sedly, zakryly špeky avytvarovaly poprsí, ale koneckonců má přístup kprivátním nákupům oblečení nadměrných velikostí apři letním výprodeji by mohla kápnout na pravý poklad. Sakra, má přece to hlavní! Není nemocná, krevní obraz má vynikající: navzdory váze žádná cukrovka, žádná rakovina vdohledu, je živá, živá asvobodná, na jiné třeba padají bomby, jsou zavření vtáborech nebo ve vězení. Sylvie je svobodná amůže jíst zmrzlinu. Dala si tři kopečky ašlehačku navrch, sedla si na lavičku abrečela.

Otom, jak strávila den, nikomu neřekla. Proč taky? Synové se právě vrátili aten mladší, jedenáctiletý, byl obzvlášť rozrušený. Před pár týdny si vzal do hlavy, že napíše operu, aza peníze na doučování zmatematiky si na internetu našel profesora, tedy spíš studenta italštiny (opera přece nemůže být napsaná jinak než italsky). Jak jen mohla porodit dítě obdařené takovou představivostí, když jí samotné chybí? Pokoušela se otom samozřejmě mluvit sNinem, ale ten to jen odbyl: „Každý dítě je jiný.“ Má pravdu. Není ovšem Alexis až příliš jiný? Už přeskočil jednu třídu, sestrojil miniaturní letadlo, robůtka, který říká ano, světélkující flešku apředpověděl přesné datum imploze zeměkoule. Ne, zašlo to už příliš daleko, ai když to Sylvie dobře skrývá, Alexis vní vzbuzuje obavy. Apokud jde ostaršího, patnáctiletého Maxence, ten vní vyvolává zase jinou úzkost: až moc se jí podobá. Už tři roky má nadváhu, skoro takovou jako jeho matka, ataky je čím dál tím těžší vypáčit zněj ucelenou větu. Sylvie natrefila na jeho deníček, kde se to hemžilo sentimentálními citáty aerotickými kresbami. Míří si to rovnou do deprese? Měla by ho zapsat do kurzu pro dospívající snadváhou, dát ho na bojové sporty anebo se za každou cenu snažit odůvěrný rozhovor matky se synem? Nino konstatoval: „Vjeho věku jsem byl stejnej.“ No jo, ale kdyby šlo odědičnost, bylo by to ještě horší: půjde ve šlépějích svého otce?

* *

Od té doby, co přijala, kde je její místo, od onoho slavného kurzu, se Sylvie cítila mnohem líp. Když na vás zapomenou, už nevnímáte žádný tlak, tak proč si to neužít! Kdo by nesnil otom, že nebude mít co na práci, leda odpovědět na pár telefonátů, vpůl dvanácté se najíst, vpůl páté vypadnout sčistou hlavou? Sylvie tuhle úžasnou šanci měla, anikdy ji nevyužila. Až doteď ji sžírala nejistota, když si šéf sjednával schůzky sám, bez ní, nebo celý den ani neotevřel pusu, případně jen nechal na lepicím lístečku nečitelnou poznámku. Proč to řešit? Za ten rok, co je sekretářkou Jeana-Denise Ledua, ředitele marketingu, se její povinnosti rozplynuly jako vločky na slunci. Když se to tak vezme, není to snad dobrá zpráva? Ledu svou agendu delegoval na nejnovější model mobilu (vceně jednoho Sylviina měsíčního platu). Ten přístroj mu ohlašoval schůzky, předával aktuální čísla prodejů, rozesílal automatické odpovědi aposkytoval množství aplikací, desetkrát chytřejších než Sylvie. Nikdy by nad ním neměla navrch! Musela to tak brát. Dělat si stím hlavu by kničemu nevedlo.

Sevření vjejích útrobách povolilo. Už se nesnažila najít tu správnou větu uautomatu na kafe, potkat někoho milého, ským by poobědvala, zachytit pohled svého šéfa, nesnažila se ani ráno po příchodu pozdravit chlápka zochranky, který ji přehlížel. Byl to velký krok, který nikdo nezaznamenal. Ale oto nešlo. Sylvie dělala svou práci stejně jako předtím. Možná rychleji, možná lépe. Zabralo jí to všeho všudy dvě hodiny, některé dny jen hodinku padesát. Chodila na finanční oddělení zjišťovat nejnovější čísla ohledně poslední novinky, matrace Lys Angel, okterá se Ledu zajímal ze všeho nejvíc (hlavně pokud šlo oasijský trh, Čínané po ní doslova šíleli). Někdy mu vjeho oblíbené restauraci Sladěné chutě rezervovala stůl na 12.30 (Ledu měl rád nekonečné obědy). Všem otravům promptně odpovídala, že je Ledu zaneprázdněn, hlavně pak finančnímu řediteli Conflansovi, který chtěl neustále dělat „jisté úpravy“, což Ledu zduše nenáviděl. Posílala mu nejčerstvější výsledky testů matrací Sweet Air, které si vrychlosti proběhla, aniž by čemukoli rozuměla, anakonec se věnovala vyhledávání informací oJessice Faureové, hvězdě čtvrté série seriálu Believe, posledního festivalu vCannes inejnovějšího díla Francise Blakea, vjehož všech filmech bez výjimky zářila – hvězdě, kterou chtěl Ledu stůj co stůj získat pro prezentaci matrací Sweet Air, vysoce funkčního hi-tech produktu, jenž se má dostat na trh za dva roky zjara. Ledu ji chtěl, nikdo nevěřil vúspěch, ale Ledu ji chtěl. Tohle se na něm Sylvii líbilo: když snil, tak ve velkém. Začala tomu taky věřit. Jessica Faureová by pro tuhle matraci byla jako stvořená. Povalovala by se na ní stím svým andělským kukučem avšichni by šli do kolen.

Jessica aSylvie, to bylo osudové setkání. Jessica Sylvii doslova spasila před nudou, pustinou, před přímo vesmírnou prázdnotou, vníž ji Ledu už rok nechával vězet. Díky Jessice mohla teď hrát velezaneprázdněnou holku divoce klikající myší sočima upřenýma na monitor. Jessica se stala jejím záchranným kruhem, zvláště poté, co si Ledu vyžádal kompletní rešerši ohledně její osoby. Sylvie se tedy zaregistrovala na všechny fanouškovské stránky, na její Twitter, Facebook, Instagram, adokonce kodebírání newsletteru umělecké galerie vedené vNew Yorku hereččiným manželem. Jessica se na celé měsíce stala její hlavní pracovní náplní. Každé dopoledne kolem jedenácté skládala Sylvie své výdobytky Leduovi na stůl. Měl tam informace oJessičiných nových filmech, vystřižené rozhovory, její instagramové fotografie, facebookové atwitterové příspěvky, dokonce ivšelijaké ty hloupé klepy kolující internetem. Jen málokdy Ledu zvedl hlavu, nikdy nepoděkoval. To byl jeden zjeho typických rysů: dělat, jako že tam nejste, nebo že nemá, co vám říct. Sylvie na to byla zvyklá. Mluvila na něj velmi tiše, nebylo to tolik skličující, mohla si pak říct, že neslyšel. Někdy, ale opravdu zřídka, se stalo, že zvedl hlavu, pokaždé zcela nečekaně: „Už jste někdy pila čaj zdešťových květů? To vás přenese rovnou do Asie!“ „Japonci rádi žijí západním stylem, ale nechtějí otom slyšet.“ „Dva nazí muži válející se na matraci, co vy na to?“ Nečekal žádnou odpověď, říkal si to pro sebe. Protože když ten čaj zkdovíjakých květů Sylvie přinesla, aby dala najevo, jak naslouchá asnaží se, tak se ho Ledu ani nenapil. Tenhle člověk představoval zvláštní sortu, naprosto nečitelnou pro někoho, kdo jako Sylvie pocházel ze skromných poměrů, kde se každý držel na svém místě aneobestíral slova žádnými záhadami.

Samozřejmě že některé dny byly úmornější než jiné, to se Sylvie mohla stavět na hlavu, ale stejně nenašla, čím se zabavit. Nejhorší byly dny bez Jessiky. Herečka přestala vkládat příspěvky, zmizela. Loni se vypařila na osmadvacet dní. To je dlouho, moc dlouho, zvlášť když má člověk vpráci sobědovou pauzou vydržet osm hodin. Sylvie se nakonec vrhla na seriál Believe, který si dokonce pustila ještě jednou vangličtině bez titulků, aby si vypilovala přízvuk. To se může jednoho dne hodit. Dobrá, buďme realisté, Jessica Faureová se zrovna nechystala setkat se Sylvií Verbaldiovou, sekretářkou Jeana-Denise Ledua, marketingového ředitele firmy Má krásná noc, která se specializuje na expresní usínání zazobanců, tedy těch, co můžou za jednu matraci utratit víc než trojnásobek minimální mzdy. Zjevně byla velmi malá pravděpodobnost, že by paní Faureová jednoho krásného dne zavítala do průmyslové zóny města Joué-la-Tour, šedesát kilometrů od Bordeaux, aby podepsala smlouvu na reklamu. Ovšem člověk nikdy neví, daňové vyrovnání by mohlo všechno změnit. Popravdě řečeno, Sylviina práce byla kničemu, protože účetní údaje se daly najít na internetu, místo ve své restauraci si Ledu mohl rezervovat sám aJessica Faureová by sem stejně nikdy nevkročila. Ale co? Byla to práce jako každá jiná, nebyla zní utahaná, ale hlavně to byl plat, protože Nino už žádný neměl, ikdyž stejně předtím vydělával tak málo, že na tom vlastně nezáleželo.

To, co ji vpráci nejvíc zaměstnávalo, byl nakonec právě její manžel Nino. Volal kvůli každé prkotině. Nemohl najít balení plechovek spivem, ztratil děsně důležité telefonní číslo (souseda, který se měl zastavit pro sekačku), zapomněl nákupní seznam, nevycházela mu křížovka, případně učinil zásadní rozhodnutí abude se ucházet onovou práci, nebo ne, to by bylo moc brzy, udělá si kurz, škoda že ta holka zpracáku byla koza, co ho nenechala mluvit arovnou usoudila, že ho není kam zařadit, no jo, sakra, bude dělat na sebe, jako soused, který se nepředře, anebo ne, bude makat načerno skámošem Plyšounem na té jeho nové stavbě, přestaví celý dům, potom by ho mohl prodat za super cenu sextra ziskem, pak může investovat do akcií, nebo ne, ještě něco lepšího, bude sázet online na dostihy, kvanta lidí vydělají kvanta peněz, aniž by hnuli prstem, ale vlastně ne, koně, to je moc komplikované, bude chodit na hodiny meditace, vrátí se kpodstatě, aproč se vlastně zase nedat na sportování, nejdřív na jogging, tak půlhodinku denně, ktomu plavání, ano, každý den, vyladit se do olympijské formy audělat definitivní tečku za těmi dvěma temnými roky po propuštění, ano, všechno to zakopat do země azačít znovu, letět vzhůru! Ve skutečnosti měl Nino jen nezadržitelnou potřebu mluvit. Sylvie důležitě pokyvovala hlavou, aby vzbudila zdání, že se věnuje intenzivní pracovní konverzaci. Ninovi bylo úplně fuk, že sama ktomu neřekla jedinou větu, dál chrlil slova, akdyž už omlel všechno ze všech stran apoté, co Sylvie už nesčetněkrát zamumlala „Ano, jistě, rozumím“, se mu ulevilo azavěsil. Ato se mohlo opakovat dvakrát třikrát za den. Sylvie tu byla vždycky od toho, aby ho povzbudila, psychiatr jí to říkal, nejde ovýsledky, důležitá je touha: Nino musí získat chuť do života.

Dnešní Nino už neměl sNinem zdřívějška nic společného. Sylvie si vzala člověka, který se svými dětmi hrál fotbal, chodil snimi plavat, popíjel skamarády, ve chvílích odpočinku se na ni roztouženě vrhal, člověka, pro kterého byla navzdory své nadváze krásná: neustále jí říkal, ať si ztoho nic nedělá, že všechno bude fajn, že se člověk musí vykašlat na to, co si myslí ostatní, ažít po svém. Atenhle sebevědomý asilný tvor se 5. května 2012, tedy před dvěma lety, totálně zhroutil.

Sylvie si všechno vybavuje. Nino jí zavolal do práce. Bylo jedenáct, vracela se zúčetního oddělení. Nejdřív vůbec ničemu nerozuměla. Vpozadí hlasu svého blekotajícího muže slyšela psí štěkot ajekot nějaké ženy. Nino už deset let pracoval uSimexu, jedné velké farmaceutické společnosti. Byl obchodním zástupcem pro veškerý veterinární sortiment (přípravky pro psy potlačující chuť kjídlu, vitaminové doplňky, feromony pro kočky, obojky proti klíšťatům, prostředky na posílení kostí, léky proti artróze…), celou škálu produktů, které měl vmalíčku; dodával vzorky všem, kdo měli čtyřnohého společníka, vyzdvihoval přednosti nejnovější účinné látky ulevující od revmatických bolestí, které tolik ničí život stárnoucím domácím mazlíčkům. Nino se sice hodně najezdil, ale čísla byla pěkná, úspěch měly hlavně výživové doplňky. Pak firmu koupili Američani achtěli zní udělat světovou jedničku ve veterinární farmacii, zkrátka psi na celé planetě měli polykat jejich léky. Podle Nina totiž byli psi od finanční krize vroce 2008 ohromně ve flóru. Kdo neodepíše svého pána, když ovšechno přišel? Pes, pochopitelně. Miluje vás, bez ohledu na dluhy nebo vyhazov zpráce. Ato lidi setsakra potřebují.

Americká nadnárodní korporace Simex chtěla mohutnět. Ana to potřebovala zeštíhlet. Nezní to logicky, ale bylo to tak. Nino se musel vyrovnávat sodchodem svých nejbližších kolegů, absolvovat víc cest, navštěvovat víc veterinářů, hladit víc psů, koček, křečků, adokonce ipapouška (ten měl vleklou bronchitidu ajeho majitel doslova vykrvácel, jen aby mu dopřál léčbu). Nino se nevyhnutelně vracel domů stále později astále vyčerpanější. Ale nestěžoval si. Měl práci, nebylo mu co vyčítat avšechno šlapalo. Apak se to jednoho dne všechno zvrtlo. Nino navštívil nového veterináře vjedné lepší čtvrti vBordeaux, aby mu nabídl nejnovější produkt řady přípravků Ortex (velmi ceněného výživového doplňku pro psy). Včekárně vpoklidu vyčkával, až ho mladý veterinář přijme, když vešla paní vjistém věku, abychom se vyhnuli pojmu stará, se svým King Charlesem. Nino si pomyslel: „Krásný pejsek. Ten musí jezdit po soutěžích.“ Vzápětí pejsek vycenil tesáky. Nino se usmál, aby ukázal, že se nebojí. Paní křikla: „Odyssee, fuj!“, svá slova doprovodila lehkým plácnutím po jeho pozadí apejsek vystřelil jako rachejtle. Apak se verze rozcházejí. Podle Nina po něm pes skočil aon ho prudce odstrčil kufříkem, aby zabránil těžkému pokousání. Podle paničky si pejsek chtěl jen hrát aNino vzáchvatu šílenství jejího mazlíčka zabil. Ano, je to tak, pes pošel (nenapadlo ho nic lepšího než se střemhlav vrhnout přímo proti pultu spytli light granulí). Žádní svědci, dvě verze. Simex si vybral verzi milé paní ana Ninovi začal nacházet spoustu nedostatků: chybějící výsledky, slabá vůle čelit překážkám. Zkrátka Nina bez skrupulí vyrazili apozvolna se začal vynořovat ten druhý Nino, slabá, bojácná azastrašená bytost, kterou Sylvie dosud neznala.

Nino se ztoho nesložil hned. Ze začátku celou scénu sKing Charlesem těm, kdo ji chtěli slyšet, snad tisíckrát převyprávěl: zírající paní, slintající pes, kluzké dlaždice, tesáky té potvory, jeho kufřík, ten zatracený pult, rozježený veterinář, záchranka (paní se udělalo zle). Hledal důkaz, zjevný důkaz, že za to nenese odpovědnost aže není žádný zločinec. To trvalo pár měsíců, chtěl vláčet Simex po všech soudech světa, žádal odškodnění. Advokát ho varoval: to zabere spoustu času. Nino se nevzdával, dal se na shromažďování usvědčujících důkazů ajako nevyvratitelná se mu začala jevit teorie spiknutí. Hlavním důvodem jeho vyhazovu nebyla smrt psa, ale jeho kritika nového výživového doplňku Ortex, který byl podle něj zbytečnost, jen oblbovadlo; aco hůř, tahle věc byla možná inebezpečná, Nino se to nebál říct, sdílel pochyby veterinářů (ti upsů, kteří doplněk užívali, zaznamenali mírný stres), zkrátka se odvážil promluvit. To Simex ani vnejmenším neocenil anapadl ho tvrzením, že má na smrti nebohého psíka podíl. Jedna otázka totiž zůstávala stále nezodpovězena: co onoho památného 5. května roku 2012 agresivitu King Charlese vyprovokovalo? Otom si Nino záhy udělal vlastní představu: co když zvíře knepříčetnosti rozdráždil pach tabletek Ortexu schovaných vjeho kufříku? Začal urputně shánět svědectví páníčků, kteří si všimli, že jejich psi po požití úžasného výživového doplňku Ortex získali závislost; podle něj jich nebylo moc, ale existovali. Jednoho večera ho Sylvie našla oblečeného od hlavy až kpatě včerném. Nino se chystal do Simexu, hodlal se vypravit do hlavního města, přivázat se kmřížím usídla firmy, zahájit hladovku, zburcovat média, povolat psy zcelé Francie, aby vyštěkali svou nenávist. Sylvie ho posadila do auta. Nino si zapálil cigaretu, což už celých deset let neudělal, akdyž zamáčkl vajgl, vysadila ho na psychiatrické ambulanci.

Její manžel se vypařil.

* *

Kde se Charlotte schovávala ty dva roky po Ninově propuštění? Už tu byla, nepatrná, skrytá kdesi vzadu vhlavě? Možná že ano, možná že vyčkávala.

Devátého května roku 2014 byli všichni vMé krásné noci na nohou. Chlapík zochranky, jindy netečný, řekl Sylvii: „Dveře se zasekly. Čekám na údržbáře, vezměte to druhou stranou.“ Za normálních okolností by ji beze slova nechal, ať se snimi morduje. Ale tentokrát ne, prokázal svou lidskost. Apro jednou měla iona slitování. Možná že je to ten nejmilejší ze všech, acelý den chudák trčí tady utěch dveří. Poděkovala mu širokým úsměvem ašla dál. Halou korzovali lidé, křížili si cesty, chodili tam azpátky, halasně se smáli. Když Sylvie zvedla hlavu, spatřila přímo nad recepcí velké lešení. Na něm, tři metry nad zemí, stáli čtyři dělníci sobřím plátnem vrukách. Sylvie ho hned poznala, byl na něm Západ slunce na Marsu od Édouarda Lessinga, velkého malíře, kterého Ledu zbožňoval. Ten obraz chtěl mít vhale už dobré dva roky, bojoval za něj: „Má krásná noc neprodává matrace, ale létavice, křehké víly, kouzelné koberce; Má krásná noc, to je brána kMléčné dráze.“ Kdepak Ledu, ten se nebál poezie. Avyhrál, po měsících zápasů anavzdory přemrštěné ceně obrazu, jejž jeho pomlouvači zredukovali na nějaké to máznutí neředěnými barvami, které by mohl na kroužku výtvarky zvládnout žáček páté třídy. Západ slunce na Marsu měl teď trůnit ve vstupní hale avítat návštěvníky. Atak nezbývá než se poklonit Leduovu géniu. Sylvie cítila, jak vní klíčí hrdost. Ledu byl její nadřízený, její šéf, aměl takové štěstí. Nikdo mu neodolal. Teď už bylo možné všechno, dokonce ito, že přijede Jessica Faureová.

Sylvie vyčkávala uautomatu na kafe. Chtěla svůj obdiv vykřičet do světa, nikdo se tu ale nezastavil. Dala si druhé lungo, pro čisté svědomí bez cukru. Automat zasyčel. Hotovo. Pořád nikdo. Měla by Leduovi poblahopřát? Zaklepat uněj? Nebo napsat pár slov? Proč jí otom neřekl předem? Západ slunce na Marsu byl ve skutečnosti ještě úchvatnější. Je to jistě vrcholné dílo, které bude mít za pár let cenu vřádu milionů eur, atohle dílo Ledu měl. Azatímco Sylvie popocházela kolem barového stolku instalovaného před automatem, objevila se Nadine, odborová vedoucí. Konečně lidská bytost, se kterou si může popovídat asnad se izasmát, ano, prostě se uvolnit!

Nadine jí ale nedopřála čas: „Ahoj, kočko, musíš být trochu aktivní. Háelpé je na cestě. Ta rakovina se mu zlepšila ajede nás zase jednou navštívit. Znáš ho, má rád, když je každý na svém místě amaká jako šroubek. Pak má dojem, že fabrika šlape naplno avydělá mu majlant. Ajak se zdá, Ledua má voblibě, určitě se staví uněj vkanceláři, tak ti radím, abys nachystala kafe.“ ASylvie vystřelila jako raketa.

Vytáhla ze skříně kávovar Nespresso akapsle všemožných barev (Ledu si je nikdy nedával, ale rád je nabízel návštěvám). Háelpé si může vybrat. Bude zapotřebí přeříkat mu celý ten sortiment příchutí, ale nerudnout přitom anekoktat. Bude na to mít sílu? Ledu otevřel dveře apřejel ji pohledem od hlavy kpatě, jako by ji ještě nikdy neviděl.

„Á, to jste vy. Právě včas. Čekám důležitou návštěvu. Až tu můj host bude, ohlásíte mi to, otevřete dveře anabídnete mu kávu. Pak se vrátíte na své místo. Velcí lidé mají rádi prosté věci, rozumíte?“

„Ano. Pane Ledu, chci vám pogratulovat kZápadu slunce na Marsu, je opravdu krásný.“

„Ne, není krásný, je to ještě něco jiného. Ale lidi to nechápou.“

Sylvie neměla co dodat. Bylo to najednou tak nějak komplikovanější. Zopakovala si názvy všech kávových kapslí: „Bohaté aroma“, „Karamel“, „Mléčný květ“, „Macchiato“, „Chuť Brazílie“, „Hořkost sladké mandle“. Třásly se jí ruce. Háelpé, tedy Henri Lecoeur-Paturel, byl velký šéf, nade všemi ostatními, syn zakladatele Mé krásné noci. Malý podnik svého otce přetvořil vgigantického světového výrobce luxusních matrací. Ateď se zjeví přímo tady, vSylviině kanceláři, po letech nepřítomnosti azáhad obestírajících jeho osobu.

Vzala šálky, popadaly jí, postavila je zpátky aprávě vtom okamžiku se starý pán objevil. Byl sotva vyšší než Sylvie, měl čelo zbrázděné vráskami ahluboko zapadlé oči. Držel hůlku avypadal, jako by vystoupil rovnou ztěch starých filmů, které dávají pozdě večer akteré Sylvie neměla nikdy sílu dokoukat. Doprovázela ho krásná vysoká rusovláska, kterou nedávno přijali akterou často vídala vkantýně vobležení kolegů.

„Dobrý den, Sylvie, pan Lecoeur-Paturel by panu Leduovi rád řekl pár slov.“

Sylvie jí zapomněla oplatit pozdrav ašla rovnou otevřít dveře svého nadřízeného. „Už je tady.“ Bylo to opravdu nezdvořilé. Neměla na to jít tak rychle. Poté odříkala pár názvů příchutí, které jí uvázly vpaměti, pomotala to, ale Háelpé naštěstí nic nechtěl. Uvedla ho tedy do Leduovy kanceláře avrátila se na své místo. Rozhodla se sepsat důležitý dokument. Háelpé nesmí pochybovat ojejím maximálním nasazení. Atak celou hodinu psala všechno, co jí přišlo na mysl. Když konečně starý pán odešel, odběhla na záchod atam se vyzvracela.

Zrodila se Charlotte.

* *

Když už všechno nabíralo příliš rychlé obrátky, hledala Sylvie útočiště uMireille. Třikrát zaklepala na dveře aozvalo se „Ano“, nebo taky nic, ale stejně šla dál. Měla klíče. Mireille jí řekla: „Když nic neuslyšíš, znamená to, že spím nebo že jsem mrtvá, tak si otevři. Akdyž budu mrtvá, nemusíš křičet, sousedům by to zbytečně udělalo radost.“ Mireille bylo pomalu devětasedmdesát. Nepotrpěla si na velkou společnost, zato měla ráda Sylvii. Proč zrovna ji? Proč byla Mireille spíš sní než sněkým jiným? Možná prostě proto, že Sylvie bydlela jen pár metrů od ní, že se příliš nevyptávala abrala na sebe nevděčné úkoly, například jejím diabetickým kočkám píchala inzulín au řezníka obstarávala řízky. „Mireille, jsem tady!“ „Máš žrádlo pro kočky? Mají hlad.“ Sylvie úplně zapomněla. „Ne, hned pro něj skočím. Mám vám koupit ještě něco?“ „Jo, došel mi hajzlpapír.“ Mireille byla ráda vulgární, soblibou opakovala, že je stará, hluchá ana pokraji infarktu. Ovšem nesnesla, aby ji někdo litoval. Nic pro ni nebylo až tak vážné, protože všechno mělo svůj konec. „Mireille, můžu si tu na pět minut sednout? Hlava mi jde kolem, celý den jsem se nezastavila.“ „No jo, pojď do kuchyně.“ Mireille sáhla po sirupu, jedno jakém, nalila ho do sklenice atu doplnila vodou až po okraj. Sylvie pila bez námitek, ikdyž to nestálo za nic. Mireille měla velmi světlé modré oči, jejichž barva občas přecházela do šedé. Kolem pusy se jí hromadily vrásky, tváře ale zůstaly hladké ajemné. Vlasy si ještě zachovaly pár hnědých odlesků. Nosila šaty sgeometrickými vzory. Byly vtom staré vzpomínky, se kterými se nechtěla rozžehnat. Jak byla Sylvie při těle, tak byla Mireille vyhublá. Sylvie ji nikdy neviděla dojíst porci, lámala si hlavu, co vlastně může konzumovat: vledničce nebylo nikdy nic, kromě nějakého toho jogurtu, rozkrojeného citronu azbytků hrušky, které si vklidu hnily na dně talíře. Zamlada byla Mireille opravdu hezká (Sylvie viděla fotky), ale zarputile to odmítala uznat. Říkala: „No jasně, byla jsem mladá, vtom to je. Když jsi mladá, nejsi tak ošklivá, pak už prostě jsi to, co jsi.“ Neměla ráda, když se jí odporovalo, ominulosti mluvila málo, aještě míň osvém manželovi, který zemřel před dvaceti lety. Občas kní zavítal syn. Podle Mireille byl dost otravný. Volal každou neděli abombardoval ji otázkami: Jedla pořádně? Jak spí? Změřila si tlak? Nechala si udělat krevní obraz? Ahlavně, kdy už přijede ausadí se vBordeaux? Odpověď znal předem, vnaléhání mu to ale nebránilo. Jednou Mireille bez okolků strčila telefon Sylvii: „Řekni mu, že nepřijedu nikdy aať už nevolá, mám toho pitomečka po krk.“ Sylvie musela zaimprovizovat: „No… víte, vaši maminku přepadla únava, ale všechno už je zase vpořádku. Ozve se vám během večera. Já tu sní chvíli zůstanu, nedělejte si starosti.“ Jak se dalo očekávat, syn za ní hned přijel aMireille Sylvii jaksepatří vyčinila. To bylo nespravedlivé. Sylvie za ní nezašla několik dní, pak jednoho večera zazvonila Mireille skočkou vnáruči. Zvířeti se udělalo zle, potřebuje odvézt. Nebyla to pravda, kočka byla náramně fit. Ale taková už Mireille byla, příliš hrdá na to, aby se omlouvala.

Nino nechápal, co na ní Sylvie má. „Nezdá se ti, že tě trochu zneužívá? Křezníkovi by si mohla zajít sama, nechodí jí to zas tak špatně!“ Sylvie ho ujistila, že jí to není na obtíž. Může přece sousedce klidně vypomoct, apak, Mireille zase hodně pomohla Maxovi, když se ztrácel včasování, aAlexisovi, když přeskočil druhou třídu (acelou třetí se sním učila). Mireille totiž byla po desetiletí učitelkou, adokonce profesorkou na gymnáziu vJoué-la-Tour. Když si vyšla na nákup, potřásali jí rukou urostlí čtyřicátníci aoslovovali ji „paní Chantrelová“. Opět působili plaše, někteří jí chtěli pomoct snákupním vozíkem, jiní představit své potomky, další zase vylíčit celou svou profesní dráhu (hlavně bývalí lajdáci). Aby to zkrátila, častokrát se vymluvila na svůj vysoký věk nebo na prohlídku ukardiologa.

Od té doby, co byl Nino bez práce, co měl krizi asvé těžké stavy, odcházela Sylvie ksousedce, když už byli doma všichni vposteli (hlavně Nino, udolaný antipsychotiky). Koukaly spolu na telenovely, přepínaly zjednoho kanálu na druhý. Mireille se na nic neptala, ani proč je Sylvie uní, ani kde je její manžel. Řekla jen: „Á, jsi tady! Vidělas, jak tenhle chlápek blbě hraje? Atahle vyzáblina, to se nemůže přestat culit? Ani nerozumí tomu, co povídá!“ Sylvie se osvých problémech zmínila jen jedinkrát. Mireille beze slova poslouchala apak vyřkla závěr: „Na mužský se nedá spolehnout, nikdy. Všichni odpadnou. Prostě si žij svůj život.“ Nato přepnula na jiný program azačala klimbat. Čím dál častěji upadala do spánku bez předchozího varování. Mohl za to její věk. Když to na ni přišlo, Sylvie vypnula televizi, dál seděla vté tmě aposlouchala, jak Mireille pochrupuje. Někdy potichu plakala. Nebylo to ze smutku. Uvolnila se pojistka, čeho bylo příliš, to šlo ven. Vždycky se potom cítila líp. Co by se jí taky mohlo stát ve starosvětském domku, kde na vyšívaných polštářích předou kočky akaždých dvacet minut zavrčí lednička.

Vposlední době Nino zase nabral energii. Stávalo se, že před spaním ještě seděl upočítače ahorečnatě klikal myší, což ale nevěstilo nic dobrého, vtakovém případě se totiž znova točil kolem Simexu. Všiml si vůbec, že Sylvie plakala, že je unavená, že má na sobě všechna ta kila, co ji zduše ničí? Jednou vybouchla: „Mám po krk Simexu, Nino. Už oněm nechci ani slyšet!“ Bylo pozdě, ten večer si zdřímla uMireille aneměla příliš jasnou mysl. „Nino, já jsem taky vyčerpaná… To, co ztvojí ženy ještě zbylo, se nakonec může rozletět na kousky, chápeš?“ Nino se nerozčílil, nepostěžoval si na to, že mu křivdí, ale přistoupil kní astiskl jí ruku, jak nejpevněji mohl. Dlouze ji líbal ahladil jí ňadra. Během chvilky tak vrátil roky zpátky, na úplný začátek: kdy měl na hlavě ještě vlasy ana tváři věčný úsměv. Pravý Nino nebyl daleko, mohl by se zase dát dohromady.

Joué-la-Tour, to nebyl žádný venkov, nebyla to vesnice, ani velké město, ataky ne zrovna turistický cíl. Ikdyž… Byla tu samozřejmě věž na hlavním náměstí, mohutná stavba, která přestála staletí, války, mory ahladomory, přežila středověký hrad, vypálený za revoluce. Někteří zvědavci přijížděli město navštívit. Byla oněm zmínka vprůvodcích, kde bylo označené jednou hvězdičkou, nikdy dvěma. Tím jako by se říkalo: „Vezměte to tudy, jestli máte čas, ale zajížďku si kvůli tomu nedělejte.“ Sylviin dům stál na samém okraji města. Zokna viděla vrchol věže aza pěkného počasí mohla rozeznat ipostavy opřené obalustrádu, kochající se výhledem. Věži bylo naprosto ukradené nějaké propouštění zpráce, změny vedení, Leduova nepřítomnost, Maxovy mizerné známky nebo jeho zarputilé mlčení. Věž na to vše netečně shlížela aříkala: „Já tu budu ipo vás, můžete se mezi sebou třeba pozabíjet!“

Proč se tady Sylvie usadila? Proč zrovna vtomhle městě? Za vším byla obyčejná souhra náhod. Čekala tehdy Maxe, byla vsedmém měsíci. SNinem jeli do jednoho velkého obchodního centra pro zlevněný kočárek ana zpáteční cestě, když zrovna vrcholila červencová vedra, Sylvie zažadonila: „Zastav někde, je mi úplně jedno kde. Musím nutně čůrat.“ Zašli do velké kavárny naproti věži. Přímo před očima se jim objevila vývěsní tabule: „Domek na prodej, obchody vtěsné blízkosti.“ Zplakátu se smála rodina, žena byla těhotná, stejně jako Sylvie, oproti ní ale neměla ani gram navíc. Za ruku držela malou holčičku. Bylo to jako zamerického seriálu: rodinka pospolu vkvetoucím domově. Sylvie se na ten plakát dlouho dívala. Už se viděla, jak je taky tak štíhlá, zaměstnaná prací vdomě, sdítětem vnáruči, jak si za zimních večerů vproskleném arkýři pročítá časopisy aza letních zve kamarádky na aperitiv. Bohužel, jejich dům nebyl tak krásný jako na obrázku. Byl postavený narychlo azáhy se začaly kupit opravy. Nejdřív bylo potřeba dát do pořádku střechu, upevnit tašky, které ve větru nadskakovaly, kvůli průvanu vyměnit okna, všude kapala voda. Instalatér si rval vlasy. Tohle všechno je stálo celé jmění, takže museli obětovat jednu zkoupelen.

Poté co Nino dostal padáka, prohlásil: „Fajn, teď mám čas, všechno opravím. Stačí kouknout na internet. Všichni podělaný instalatéři mají utrum!“ Týden na tom dělal svervou, začal demontovat (sPlyšounem, kamarádem zdětství) vanu, záchod aumyvadlo, všechno složil do garáže, ale tak už to zůstalo. Když si Sylvie dělala starosti, co bude dál, ujišťoval ji, že se do toho zase pustí, je to otázka pár dní ataky slev na internetu (na tu novou vanu). Ajakmile se zmínila opřípadném zákroku nového instalatéra, začal vyvádět, že prý mu nevěří, že už mu nikdo nevěří, že potřebuje jen trochu času, aby si tu problematiku nastudoval, že sice nemá výuční lejstro, ale když bude mít všechny parametry vhlavě, ušetří celé rodině tisíce eur abude to výhra pro všechny. Sylvie dál nenaléhala, bála se recidivy.

Věž neřekla své poslední slovo. Hned poté, co se Sylvie přistěhovala, jí matka připomněla jednu historku. Sylvie tu věž už znala, jednou vneděli se sem, celá rodina, vypravili právě kvůli ní. Sylvie zrovna oslavila šesté narozeniny. Snažila se vybavit si nějaké útržky ztoho dne, ana nic nepřišla. Vykládat báchorky ale nebyl matčin styl. Proč by si něco takového vymýšlela: talíř hranolek zhltnutý naproti vbistru, jahodovo-vanilkovou zmrzlinu, kterou si pocintala tričko, vrabčáky, jež honila achtěla předběhnout, aruce, které si ráchala vchladné vodě fontány? Po obědě chtěl její otec zdolat devadesát devět věžních schodů. Matka řekla: „Se Sylvií tu na tebe počkáme. Je moc horko.“ Sylvie si usmyslela, že půjde sním, adržela se ho jako klíště. Její matku ta souhra okolností nadchla. „Je to stejně zvláštní, že ses usadila právě uté věže. To není obyčejná náhoda, Sylvie, to je podvědomý hold tvému otci.“ Ten umřel, když bylo Sylvii dvacet. Sylvie nevěřila na duchy. Přesto si, na den přesně rok po nastěhování, koupila za dvě apůl eura lístek avyšplhala těch devětadevadesát schodů. Sjejími kily to byla opravdu fuška. Pořád musela zastavovat. Plakala nad vším tím tukem. Tam nahoře pak měla dojem, že poznala svůj dům, avyfotila si ho. Byla to nepatrná tečka vedle jiných, stejně nepatrných teček. Věž měla pravdu: jsou jen zrnka prachu, která záhy pohltí věčnost. Vítr jí čechral vlasy. Avtom se vynořily vzpomínky: nahoře tehdy foukalo, hotové větrné poryvy, vlasy ji šlehaly do tváří apíchaly ji otcovy vousy, když jí po výstupu dal pusu, aby jí poblahopřál. Otec ji miloval, miloval tu malou šestiletou holku. Co by si pomyslel oženě, která se zní stala?

* *

Charlotte už byla tady, ale Sylvie to ještě nevěděla. Dál dělala to, co dřív, vrátila se brzy zpráce, stavila se uřezníka, donesla řízky kMireille, popovídala si sní, dohlédla na Maxovy úkoly, které ani za mák nechápala, přečetla si italsky psané libreto Alexisovy opery, kterému taky nerozuměla, hledala pro Nina kurzy, oněž nestál, koukala na Instagram Jessiky Faureové, aby si vyčistila hlavu, čekala, kdy přijede matka, která měla věčně zpoždění, pak šla zase do práce, čekala na kafe, míjela stíny prchající chodbami. Apřece už tu Charlotte byla, dřímala, ještě nic ničemu nenasvědčovalo, všechno bylo teprve vzárodku.

Amezitím Ledu slavil vítězství. Jeho obraz vévodil vstupní hale, na jeho oslavu byl uspořádán velký banket. Malíř Édouard Lessing osobně pronesl krátké pojednání okouzlu noci, přičemž odcitoval pár slov velkého básníka o„nahých bohyních choulících se voblacích duše“. Ledu se mohl utleskat, pak se na malé pódium kvelkému malíři sám připojil. Přišel sdůležitým sdělením. Má krásná noc brzy vstoupí do nové éry, éry inteligentních matrací, které budou zaznamenávat tělesnou teplotu atepovou adechovou frekvenci anastaví svou pružnost podle aktuálního stavu spícího člověka. Stojíme na prahu nového světa, kněmuž má Má krásná noc klíč. Pak se kmikrofonu došoural velký šéf, Háelpé, rozložil papírek ačetl. Má krásná noc je velmi úspěšný, stoprocentně francouzský podnik, který nikdy neztratil svou duši, nikdy nepodlehl vábení zahraničních investorů ani akciového trhu, Má krásná noc zůstala podnikem rodinným, nezávislým, aje na to hrdá. Všichni tleskali aHáelpé by málem zakopl, kdyby ho Ledu nezachytil. Háelpé vLeduově náruči, jak symbolické.

Jakmile začal raut, Sylvie spěchala ke stolům. To bylo to nejlepší, co mohla udělat, aby nevypadala, že je osamělá ana dně. Spořádala celou řadu minidortíků. Byla to dobrota, přesně ty věci, jakými by se nikdy neměla cpát před obědem. Očima hledala někoho známého, něčí pohled, který by ji uklidnil, povzbudil, ale všichni byli zabraní do povídání, smáli se nebo flirtovali. Vtakových případech se Sylvie přichomýtla kNadine, vedoucí odborů, která si jí nakonec vždycky všimla ařekla jí nějaké to vlídné slovo. Tentokrát byla Nadine zabraná do hovoru sdívkami zúčtárny. Sylvie se kní trochu víc přitočila, Nadine ji konečně zaznamenala aodvedla si ji na druhý konec místnosti. Co to do ní vjelo?

„Sylvie, nechci tě nijak děsit, ale všichni tu na nás hrajou habaďůru. Chystá se sociální plán, určitě už na příští rok. Čísla prodejů vAsii nestojej za nic, padá to. Není to úspěch, jak se čekalo, všichni lžou. Anavíc, ty inteligentní matrace je stojej tolik, že na tom vykrvácej. Má krásná noc může jít do kytek. Chtěla jsem ti to říct, protože máš kluky atvůj muž je na tom bledě.“

Sylvie cítila, jak jí začínají hořet tváře. „To mě jako vyrazej?“ Byl to zoufalý, niterný výkřik, potřeboval okamžitou odpověď. Nadine reagovala spíš vyhýbavě. Výpovědi budou, to je jisté. Kolik? Nemá tušení. Jediné, co hraje vSylviin prospěch, je její služební věk apak situace: dvě děti anezaměstnaný manžel. Bude to ale stačit? To jí Nadine zaručit nemůže. Sylvie zhltla další řádku minidortíků, pak další, vypila skleničku, aještě jednu. To je tím strachem, je potřeba plnit, plnit stůj co stůj, naplnit až po okraj, aby se oddálilo dno. Ona anezaměstnaná, to není možné! Ninovi se vrátí jeho stavy aspolu se propadnou do ještě větší hloubky. Zadívala se na Ledua, stále zabraného do družného hovoru smalířem. Byla si tím jistá, vyhodí ji, dá ji na seznam. Řekne: „Á tahle, ta je kničemu. Bez ní se můžu klidně obejít, díky.“ Doufala, že nějak upoutá jeho pozornost, uprostřed davu žadonila pohledem, ale Ledu byl příliš pohlcený konverzací, viděl jen toho zpropadeného malíře ajeho podělaný obraz, všechny ty tisíce vyhozených eur, za které by si ona, Sylvie Verbaldiová, mohla jednou provždy opravit barák. Proč se peníze vždycky utrácejí za ty největší zbytečnosti?

Sylvie se vrátila ke svému pracovnímu stolu. Neměla co dělat. Její den už skončil. Tenhle stav bez práce byl příšerný. Nebyl to všechno jen promyšlený tah, jak ji zahnat do kouta, postavit před hotovou věc, že skončí upolykání prášků abude celé dny zírat na tu zatracenou věž? Záležitost by byla vyřízená: Sylvie Verbaldiová, odškrtnuto!

Rozhodla se, že Leduovi napíše dlouhý dopis. Musí mu vysvětlit, jak to sní je, říct mu všechno, co má na srdci, askoncovat stouhle neudržitelnou situací nouze, hladu astrádání. Ipes má svoje úkoly, iten pes. Je hergot přece schopná domlouvat schůzky, organizovat, syntetizovat, tisknout, mluvit! Otevřela náhodný dokument, který na ni koukal zplochy počítače aneměl název. Byl to text odvou třech stranách, které si ještě proběhla, než je vymaže. Bylo to dost zmatené, mluvilo se tam oJessice Faureové, oposledních dílech seriálu Believe. Sylvie se podívala na datum, minulé pondělí, den, kdy unich byl na návštěvě Háelpé, tehdy musela psát, cokoli, jen aby to vypadalo. Nic ztoho si nevybavovala. Bylo to až komické. Sylvie se pokoušela napsat další díl seriálu, začátek páté série. Stálo tam: „Jessica už nebude vkanceláři sAngelem, od nynějška bude řídit všechno sama aunesou jí dceru.“ Pak se věty bezuzdně kupily, jedna podivnější než druhá. Vposledním odstavci Sylvie psala: „Charlotte. Věk: 25 let. Výška: 183 cm. Oči: oříškově hnědá barva, kolem duhovky tenký světle modrý kroužek. Obvod pasu: 62 cm. Úvodní scéna: Charlotte je nahá. Leží vposteli, kterou nezná. Muž vedle ní má na obličeji podlitiny. Charlotte si oblékne kalhotky, kalhoty, blůzu, sáčko azaklapne za sebou dveře. Ten chlápek je jí ukradený. Čeká ji přijímací pohovor, nepřipadá vúvahu, že by ho zmeškala. Vejde do vstupní haly sídla společnosti. Je to tu studené, ošklivé. Dostane návštěvnickou kartu. Poděkuje anastoupí do výtahu. Dva muži jí přidrží dveře. Charlotte je nevidí.“ Co to Sylvie prováděla? Proč vůbec něco takového psala? Charlotte byla jedna zvedlejších postav seriálu Believe, objevila se vněkolika dílech. Je pravda, že Sylvie přímo zbožňovala právě tuhle postavu, která neměla dům ani žádné závazky, zato měla pořádně divokou minulost asvého času svedla Jessičina manžela.

No jo, úplně se ztratila. Měla psát Leduovi, bránit svou věc, zachránit si místo. Sylvie všechny ty hlouposti oBelieve smazala aocitla se před čistou stránkou. Pomyslela si: „Dobrá, jdeme na to, musím najít něco silného, hlavně žádné nářky, zůstat pozitivní, vychválit své přednosti.“ Snažila se přijít na všechno, co umí dělat, co už dělala, co by uměla dělat, ale čím víc se snažila, tím víc se jí mysl zatoulávala. Pokusila se natáhnout ruku apocítila silnou závrať. Bylo to tím alkoholem? Přinutila se klidně dýchat, nepanikařit, ale srdce se jí naopak rozbušilo azačaly ji pálit konečky prstů. „Já tu umřu, teď, zatímco se všichni cpou na rautu.“ Rozhlédla se po dlouhé chodbě plné dveří, po své mini kanceláři, která by připadala příliš malá ipatnáctiletému klukovi, pak se zadívala na Leduovy dveře, na ty velké bílé dveře skouřovým sklem, věčně zavřené. Znovu se pokusila nějak zareagovat, ale zůstala přilepená kžidli. „Když už mám umřít, tak ať je mi přitom aspoň fajn.“ Položila hlavu na stůl, zhluboka se nadechla apřijala svůj úděl. Vzlétla nad věž, pohltilo ji slunce na Marsu, plula na obřích nafukovacích matracích, znovu spatřila propadlou anapjatou tvář svého otce vden jeho smrti. Zdálo se jí, že zaslechla tóny, ano, tuhle písničku zná: „Co rozpláče blondýnky?“, to byla Sylvie, ta pravá, jedinečná Sylvie Vartanová, ta, kterou zbožňovala její matka ajíž vděčí za své jméno. Kdo tu desku pustil? Byl to záměr? Chtěl si zní někdo vystřelit? Zavřela oči, znovu zazněl jen vzdálený hlomoz, tóny se vytratily, známá melodie utichla. Vtom vní zaburácel hlas: „Já nechci umřít! Nemáš právo!“ Kdo to byl? Kdo to řekl?

Sylvie se ztěžka narovnala. Na monitoru se pořád zobrazovala prázdná stránka. Ťukla do klávesnice, teď už její ruka reagovala. Napsala: „Vážený pane Ledu, ráda bych vás informovala osvé situaci…“ Usilovně dumala, jak pokračovat, hledala nějaké japonské básně nebo citace, které by se za ni přimluvily aoslnily kultivovaného ducha toho muže, ale nic nepřicházelo. Atehdy se její prsty pustily do jiné věci. Pohladily klávesy apak je vzaly útokem. Sylvie napsala „Charlotte“, pak desítky dalších slov az nich desítky vět. Sylvie nedokázala zadržet ruku, prsty jí kmitaly zklávesy na klávesu, pokračovala vpříběhu tam, kde ho zanechala, tedy dole uvýtahu. Charlotte absolvovala vstupní pohovor. Charlotte byla přijata. Charlotte byla třída. Každé oko, které na ní spočinulo, oko muže, ženy, dítěte nebo psa, bylo jako zhypnotizované.

Sylvii zazvonil telefon. Volal Nino. „Neměla bys dojít pro Maxe?“ Podívala se na hodiny. Bylo půl páté, Max čeká. Je středa. Popadla své věci auháněla.

* *

„Jak je, zlato?“ Dlouhý pramen hnědých vlasů jí spadl přes oči. Zeptala se znovu: „Jak je, Maxi, dobrý?“

„Jo.“

„Co na kroužku kreslení, šlo to?“

„No jo.“

„Sakra, řekni taky něco jinýho! Snesitelnějšího než to tvoje jo!“ Sylvie křičela.

„Aco ty, mami, jak je?“

„Dobře. Moc, moc dobře.“

Když přijeli do Joué-la-Tour, zamířila do centra, vyjela hlavní ulicí azastavila na parkovišti za věží. „Pojď, zlato, trochu se projdeme.“ „Ale proč, mami? Je akorát čas se vrátit, musím ještě něco udělat.“ „Co potřebuješ udělat?“ „No úkoly, mám jich spoustu.“ „Ahele! Doma nikdy žádný nemáš, atady jich máš spoustu?“ „Ale mami!“ „Maxi, chci toho po tobě snad tak moc?“ „No jo, pořád je něco, co musím dělat: uklízet, pomáhat tátovi, hlídat tátu, dělat státou na zahradě, nakupovat státou, jednou jsem dokonce šel kvůli Mireille křezníkovi.“ „No tak já tě žádám ještě ojednu věc: abys sis taky konečně prohlídnul město, kde už tak dlouho žiješ.“ Sylviin hlas nezněl jako obvykle. Taky si to uvědomila, ale nemohla stím nic dělat. Neměla své tělo pod kontrolou.

Dovedla syna kúpatí věže. Pokladna měla za půl hodiny zavírat, byl nejvyšší čas vydat se nahoru. Max si přečetl cedulku súdajem „Devadesát devět schodů“ avykřikl: „No mami, to snad ne! Jsi normální? Ty mě chceš zabít, nebo co?“

Ani ona neměla chuť šplhat nahoru, ale bylo to opravdu potřeba. Zavelela: „Maxi, půjdeš nahoru, nebo ti jednu vlepím,“ apopostrčila ho před sebe. Prošli rozlehlou místností, kde se pořádaly výstavy místních umělců, azamířili rovnou ke dveřím, za nimiž se skrývalo dlouhé točité schodiště. „Běž dál, jdu za tebou!“

„Ale mami, tobě něco je? Proč to děláš?“

„Nějaký schody tě přece nezabijou, Maxi.“

Došly mu argumenty avydal se nahoru, Sylvie za ním. Bylo to zdlouhavé aúmorné, Sylvie se chytala zábradlí, lapala po dechu. Max se lámal vpase. „Mami, já chci dolů!“ „Ne, Maxi, my to zvládneme.“ Vposledním zákrutu se zastavovala na každém schodu, aby popadla dech. Když došli nahoru, Sylvie svého syna políbila apevně objala, tak jako dřív, jako by pořád byl tím dítětem, se kterým se tak ráda mazlila akteré nikdy neprotestovalo.

„Maxi, musíme zhubnout, oba. Já opravdu nejsem nejlepší příklad. Slib mi to, Maxi!“

Odtáhl se od ní, tričko měl celé propocené. „Hm, to dělá ta čokoláda, ty podělaný věci, co si kupuju.“ To byla dobrá reakce, nestavěl se na zadní.

„Ano, zlato, sčokoládou skoncujeme, já si ji taky kupuju asním ji vždycky sama vautě, abych ji nenosila domů.“

„Já ji mám zase ulitou usebe vpokoji, víš?“

„No to já taky, ty můj kluku, mám ji iv pokoji, strkám ji mezi ty velký atlasy, co nikdo nikdy neotevře.“ Opřeli se obalustrádu. Foukal vítr, neutuchající vítr, jako ty větry od širého oceánu, které člověkem zmítají na pobřeží.

Max se podíval na svou matku.

„Mami, připadám ti ošklivej?“

„Samozřejmě že ne, ty můj kluku! Jsi úžasnej! Ale to víš, nadváha, to není žádná sláva. Ne že by bránila tomu, aby byl člověk krásnej, ale je to otázka zdraví, nic víc.“ Nemyslela si to ani za mák, ale bylo dobré lhát, aby ho povzbudila. Max se vyklonil, hledal jejich dům. „Koukni,“ řekla Sylvie, „támhle bydlíme, vidíš, jak je ta červená střecha. Avedle, ty oranžový tašky, to je Mireille aza ní Lémoninovi, co je nemáš rád. Já ostatně taky ne.“

Max vykřikl: „Támhle na zahradě, to vypadá na tátu!“

„Ale ne, to se pleteš, odsud bychom ho vidět nemohli. Podívej tam, přímo před tebou, to je průmyslová zóna, ty její velký šedý střechy, tam pracuju, tam sídlí Má krásná noc. Byl jsi tam jako malej, pamatuješ? Na vánoční besídce.“ Max se otočil na druhou stranu, odkud se výhled táhl mezi zalesněnými kopci avinicemi směrem kBordeaux. „Víš, Maxi, že jsem tu byla se svým tátou avyšlapali jsme tyhle schody? Jak vidíš, nezapomněla jsem.“

„Byl taky tlustej?“

„Jo, trochu, nebyl obézní, ale silnej.“

„Mami, proč jsi mě sem zavedla? Táta je nemocnej?“

„Ale kdepak, zlato, chtěla jsem si stebou popovídat, ataky je to něco jinýho, vidět náš dům tady odsud. Kdo by řekl, že zkoupelny jsou trosky? Že prosklený dveře nejspíš prasknou acelá kuchyň čeká na rekonstrukci?“

Ozvalo se zapískání, byl to hlídač. Museli zpátky dolů.

Po příchodu domů našli Sylvie sMaxem Nina nataženého na sedačce vobýváku. Mireille stála za kuchyňským barem ado velké mísy po lžících odsypávala mouku, do toho coby hudební podkres pouštěl Alexis operu. Sylvie vypnula muziku, Nino se ztěžka zvedl, ve vousech se mu třpytily stékající kapky.

„Jsi tady, miláčku! Ale proč jsi mi to nebrala? Máš hodinu apůl zpoždění, hodinu apůl! Já už myslel, ani nevím, prostě na nejhorší… bouračka, únos, že si tě vzali jako rukojmí, že se ti udělalo vautě špatně, míváš přece občas závratě…“

Mireille zasáhla: „Já mu říkala, ať se nestrachuje, ale nic naplat, tak jsem přichystala těsto na palačinky, to se může vždycky hodit. Aon palačinky moc rád. Co, Alexisi?“ Mireille odložila lžíci aopláchla si ruce pod kapajícím kohoutkem. „Tak jo, nechám vás osamotě, rodino. Já ti to říkala, Nino, Sylvie je spolehlivá holka, není proč se plašit, anavíc, co by teroristi pohledávali zrovna vJoué-la-Tour?“ Udveří se ještě otočila. „Jo, udělala jsem sAlexisem úkoly. Myslím, že se ve třídě nudí, ta pátá pro něj možná není, bylo by potřeba to zjistit…“

Když už byli kluci vposteli, dostala Sylvie strašnou chuť vyrazit na vzduch, Nino jí byl ale neustále vpatách. Čekal na ni dokonce iu dveří na záchod. Vdevět hodin odešli nahoru do své ložnice. Nino se svlékl azůstal nahý. Sylvie si myslela, že se oněco pokusí, obejme ji, sklouzne jí rukou mezi stehna nebo ji bude líbat na nohou, jak občas rád dělával. Jenže nic.

„Miláčku, pokud jde oSimex, obrátím list ase vším praštím. Jsi pro?“

„Ano.“

Hladil jí koleno. „Jedině na nás opravdu záleží. Chci, abychom si říkali všechno, miláčku, jako dřív. Říkáš mi všechno, viď? Nemáš žádný starosti?“

Měla snad říct pravdu: že jí hrozí propuštění, že je totálně odstavená, nevidí žádné východisko, netuší, jak se odrazit? Měla ho tím děsit, když nedokázal snést ani hodinu zpoždění? „Jo, všechno je vpořádku. Moje práce není zas tak těžká. Mají mě tam rádi, adneska jsem si navíc krásně popovídala sMaxem. Dáme se na dietu, oba dva. Budeme se navzájem motivovat.“

Nino položil hlavu na Sylviina prsa. „Jsi tady! Sakra! Jsi tady se mnou, já tomu nevěřil, už jsem tomu nevěřil!“ Plakal, jako by se opravdu stala nějaká nehoda aona zní vyvázla živá azdravá.

Byly dvě hodiny ráno aSylvie ještě pořád nezamhouřila oka. Otevřela okno. Po tváři ji pohladil vánek přinášející vůni sena snádechem zimolezu ze sousedního živého plotu. Růže na keři vjejich zahradě klopily hlavy, plot už nestál rovně, kamenné dlaždice schoval plevel arám houpačky, na které se už nikdo nehoupal, tiše rezivěl. Avida, uMireille se svítí. Sylvie se podívala na hodiny: 2.30, proč Mireille nezhasla? Přece tak nesnáší plýtvání. Natáhla si černý kabát, přeběhla těch pár metrů, které dělily jejich obydlí, azlehka zaklepala na sousedčiny dveře. Nikdo se neozýval. Zastrčila do zámku klíč, který jí Mireille svěřila. Co když ji nějací zloduchové přišli zamordovat? Co když Mireille leží vtratolišti krve? Co když dostala infarkt? Aje to tady, nakazila se od Nina tím jeho sýčkováním. Popošla chodbou, vešla do kuchyně, nakoukla do obýváku. Mireille byla tady, ve velkém koženém křesle, které jí daroval syn kVánocům, pochrupovala upořadu osopečných ostrovech. Sylvie vypnula televizi aposadila se na růžové sametové kanape. Proč má radši Mireillin dům než svůj vlastní? Není normální. Žádná normální ženská by neměla choutky jít vpůl třetí ráno do jiného domu. Do nočního ticha šeptala: „Určitě se nechám vyrazit zpráce, to ale není žádná tragédie, každej se může odrazit ode dna, já taky. Stačí zhubnout avšechno bude vpořádku. Už teď se cítím nějak lehčí. Dneska jsem popsala celé stránky, blbiny, co já vím… Dělám to, abych měla nějakou náplň, aproto také jím. Max je jako já, ale to se změní…“ Sabbat, jedna zMireilliných koček, skočila Sylvii do klína. Sylvie vykřikla. Pak vyjekla iMireille.

„Mireille, nelekejte se, vaše kočka se jen dostala ven, to víte, ulice, auta ato všechno…“

„Kolik je hodin?“

„Je pozdě, už vás nechám spát.“

Mireille znovu pustila televizi. „Tak jo, vrať se domů. Uvidíme se zítra, auž mě víckrát takhle neděs!“

Sylvie si lehla zpátky vedle Nina. Jestli jí dají padáka, on se otom nikdy nedozví.

* *

Bylo třeba podívat se pravdě do očí: Sylvie nebyla schopná Jeanu-Denisi Leduovi, svému šéfovi, napsat žádný úžasný dopis. Ta správná slova by měla, snad jen kdyby absolvovala rychlokurz typu „Jak přesvědčit svého nadřízeného vkontextu obzvlášť napjatých vztahů“. Neopustila ale kvůli tomu Charlotte. Ten hloupoučký příběh, který začala před třemi dny bezmyšlenkovitě sepisovat, několikrát znovu přečetla, hodila do koše, pak ho zněj zase vyndala, ještě jednou přečetla anápady přicházely samy, jeden za druhým. Nejdřív je zaháněla, soustředila se na Jessiku Faureovou, na služební maily aobjednávky kancelářských potřeb apak, zničehonic, jí ruka sama spustila: jen řádek, dva, pak tři čtyři, zjednoho nápadu se zrodil další, už toho bylo několik odstavců apak několik stran, stačilo se tomu poddat. Samozřejmě to nemělo žádný velký význam, bylo to dokonce naprosto zbytečné, ale tahle malá gymnastika jí tišila nervy aodváděla ji od pomyšlení na vyhazov. Bylo to něco jako odkloněný tok myšlenek, ano, jakési zdymadlo.

Aproto velmi záhy přestala mít Charlotte zjejího příběhu cokoli společného stou seriálovou. Její Charlotte byla vjejí situaci (asistentka podobného Ledua vpodobném podniku), ale vlastnila zbraně: fantastické tělo, proříznutou pusu atřeskutou inteligenci. Vtomhle příběhu Ledu na své asistentce lpí. Dokonce začíná ztrácet půdu pod nohama aCharlotte toho zneužívá. Je fajn vidět Ledua, jak se kroutí, trpí, potí, zajíká, žadoní… před netečnou Charlotte, která ho vtom nechává vykoupat. Má nějaký konkrétní cíl? Kam až by mohla zajít? To Sylvie ještě nevěděla, ale vrtalo jí to hlavou: chtěla Charlotte poznat. Za to, že ji vkanceláři nad prázdnou stránkou tak najednou přepadla chuť psát, přece nemohla. To ta zpropadená prázdnota, která jí už lezla na mozek. Jenže vpsaní nikdy nevynikala, vždycky nosila průměrné známky ažalostná hodnocení. Oliteratuře nevěděla nic. Už jako malá holka četla, to ano, dokonce až moc, ale hltala cokoli bez rozdílu. Rukama jí prošlo všechno: tátovy detektivky (Simenon aSan Antonio), máminy harlekýnky, komiksy (trochu hanbaté) zastrčené za Asterixy, přehršel fantastických příběhů smonstry bažícími po čerstvé krvi, Podivuhodné příběhy od Pierra Bellemara… opravdu žádná vysoká literatura, která by se dala rozebírat ze všech stran. Na tom vpodstatě nesejde, psaní teď pro ni bylo něco jako štrikování, stalo se jejím koníčkem. Některé ženy vyšívají, luští křížovky nebo sudoku, Sylvie spřádá svůj malý příběh oCharlotte.

Co tím riskovala? Nic. Zaprvé to nikdo nikdy nebude číst. Zadruhé díky téhle činnosti vypadala, že je pohlcená svou prací, soustředěná, pilná. Azatřetí jí to poskytovalo zábavu aještě zaručenější ochranu před nudou než všechny instagramové fotky Jessiky Faureové. Sylvie ráda vklouzávala do toho štíhlého svalnatého těla, které Charlotte přiřkla. Byla to paráda nosit vysoké podpatky, krajková tanga, minisukně, rozevláté košile svýstřihem, rudou rtěnku, mít husté dlouhé vlnité vlasy, punčochy, lodičky nebo vysoké kozačky. Její hrdinku nebolely klouby, nemusela schovávat špeky, zatahovat břicho, maskovat kruhy pod očima, nešedivěly jí vlasy. Charlotte byla královna aSylvie se hřála vjejím lesku.

„Četla jste mail? Poslala jste Conflansovi odpověď?“ Mluvil na ni Ledu, ten skutečný zmasa akostí. To se ještě nestalo, že by se dostavil osobně až do její malé kanceláře, vždycky to byl jen lísteček spoznámkou nebo textovka nebo… vůbec nic.

Sylvie se těžko dostávala do obrazu: „Conflansovi?“

„Pracujete vMé krásné noci?“

„No… ano.“

„Znáte tedy Conflanse zfinančního, je tam ředitelem.“

„Jistě, pane Ledu.“

„Takže mu zavoláte ařeknete, že schůzka se nekoná vpátek, ale příští pondělí v19.00, je to ber, nebo nech, vyřídíte mu to?“

„Ano.“

„Paní Verbaldiová, bylo by dobré být… já nevím… skutečně přítomná, věnovat se práci!“ Azavřel za sebou dveře.

Je to vpytli. Propustí ji, proč by na ni jinak mluvil tímhle tónem? Zatelefonovala Conflansově sekretářce, vysypala na ni vzkaz, zavolala Leduovi, navrhla úterý v19.00, zaláteřil, to radši čtvrtek v19.30, nakonec se shodli na 19.30 vpondělí. Když byla hotová, zbývala jí do odchodu ještě hodina. Neměla vúmyslu drásat se tím, že by si celou scénu dokola přehrávala vhlavě, kdepak, hodlala pokračovat vtom, co dělala, než ji přerušili: vpsaní.

„Ledu stojí těsně uní. Charlotte se líbí, když cítí jeho pot astrach. Je ráda, když se takhle potí avlhnou mu ruce. Pokračuje vpsaní mailu adresovanému B. Ledu jí čte přes rameno aona to ví. Jde na to tedy bez okolků. Požaduje po B. nesmírně vulgární věci, jaké spolu mohou dělat dva svolní dospělí lidé. Když se Ledu odhodlá promluvit, jeho hlas zní ochraptěle: ,Ehm… máte tu odpověď od Conflanse ohledně pondělka?‘ Charlotte se pomalu otočí, vypne hruď apár vteřin na něj upírá chladný pohled. ,Ano, mám. Vyhovuje 19.30.‘ Ledu chce pokračovat vrozhovoru, dělat cokoli, jen aby mohl ještě zůstat. Atak mu sama trochu pomůže: ,Myslím, že pokud jde oty nové modely, měli bychom se zaměřit na země ve východní Evropě, je to dost málo využitý region.‘ ,To je vynikající nápad. Mohli bychom podniknout nějakou cestu, podívat se do továren, trochu se porozhlédnout, jak je to vtěch zemích skonkurencí.‘ Na stole zavibruje Charlottin telefon, na displeji se objeví křestní jméno B. Nechá mobil vyzvánět. Ledu ztratí rovnováhu ašlápne Charlotte na nohu. ,Jéje… pardon...‘ ,Ale to nic, pane Ledu. Hezký večer azítra na shledanou.‘“

Takhle to chodilo vCharlottině světě, té se žádné propouštění netýkalo.

* *

Poprvé se Sylvie přistihla, jak myslí na Charlotte, jednoho večera doma, když dohlížela na propékání bifteků. Jak si mohla vymyslet tak divnou holku? Čeho všeho je vlastně Charlotte schopná? Touží po Leduovi? Nebo chce něco jiného?

Ujídla skoro nepromluvila, Alexis na ni vyjel: „Mami, říkám ti, že tě chce vidět náš třídní. Posloucháš mě?“ „Jo jo, zlato, to je dobře.“ „Ne, to není dobře, protože ti zase bude vykládat blbosti aty jim uvěříš.“ „Ale co tě nemá, zlato.“ Nino se svého talíře sotva dotkl. Natáhl se na gauč anejmíň posté rozevřel katalog koupelen, novou stálici na svém nočním stolku. Sylvie umyla nádobí (myčka byla porouchaná snad odnepaměti), ale nebyla to žádná dřina, dalo se přitom irelaxovat, přicházely totiž nové nápady ohledně Charlotte. Co kdyby měla jasný cíl? Aco kdyby se Ledu nějak vážně provinil aCharlotte ho měla vhrsti? Aco když byla Charlotte původně obézní apostavu si vymodelovala proto, aby se pomstila? Jak mohlo Sylvii napadat tolik věcí najednou? Nemělo by ji to zneklidnit? Byly vtom hormony: začátek menopauzy, krize čtyřicátnic? Měla by si otom promluvit sMireille, nebo třeba sNinovým psychiatrem? Ale co vlastně říct? Že si vymyslela hrdinku aže na ni vjednom kuse myslí? To snad ne!

Tu noc si Sylvie chtěla dojít na záchod, ale jakousi podivnou shodou náhod se ocitla na kanapi sMaxovým laptopem na kolenou. Byly čtyři hodiny ráno. Kdo by něco takového dokázal pochopit? Sylvie psala. Charlotte dál mučila nebožáka Ledua anebožák Ledu za ní dál běhal jako pejsek. Věci se utrhly ze řetězu, přímo zjančily. Charlotte mu posílala roznícené esemesky, na schůzi ho hladila po stehně, šeptala mu obhroublá slova, zašla do jeho oblíbené restaurace, pak ho zničehonic ignorovala, aLedu se užíral. Zhubnul už patnáct kilo ave snaze zklidnit si nervy řval na lidi zpersonálu. Tenhle člověk musel padnout, zaplatit za všechny, které ponižoval amučil. Ne, Charlotte to nedělala, aby si zajistila své místo. Sylvie to začínala pomalu, ale jistě chápat. Charlotte chtěla Ledua zahanbit, zahanbit ho tak zraňujícím způsobem, jaký sama poznala před dávnými časy, kdy byla jen ubohá tlustá holka. Sylvie následovala Charlotte do jednoho opuštěného domu (zděděného po matce), do kutlochu její babičky, jíž už přestávala sloužit hlava, do barů, kde se poflakoval její nevlastní bratr, násilník adivoch, kterého zbožňovala, ataké do postelí neznámých mužů ižen. Sylvie cítila jejich dech, jejich ruce hladící ji po ňadrech, jejich nenasytné jazyky arozkoš, ano, slast zvědomí, že je to skaždým znich poprvé anaposled.

Vsedm ráno už otom byla Sylvie přesvědčená: stává se zní blázen, rozpadá se jí mozek. Buď se vněm usídlil zlý duch, nebo, ato by bylo ještě horší, ho postihla nějaká neurologická choroba.

„Je ti něco, miláčku? Nevypadáš zrovna nejlíp.“

„Ale ne, jen jsem špatně spala… samá noční můra.“

Podívala se na budík. Na přípravu kodchodu měla jen půlhodinu, přesto pocítila náhlou touhu po Ninovi, chtěla ho tady ahned. Vyhrnula si noční košili. „Pojď ke mně!“ „Ale co děti, broučku?“ „Co by, už jsou velký.“ Nino se na okamžik zarazil, jako by zvažoval pro aproti (je třeba říct, že intimních chvilek bylo od jeho propuštění poskrovnu). „Dobrá, dobrá, miláčku, ale přijdeš kvůli tomu pozdě.“ Nino si sundal trenýrky ana okraji postele je složil (jeho věci musely být především dobře složené). Sylvii už docházela trpělivost. „No tak, dělej, chci tě tady, počítám do deseti…“ Nino nechal ponožky, které si právě sundal, stěžkým srdcem pohozené bez ladu askladu. Líbal jí ňadra, stehna, klín, vstoupil do ní apo pár vteřinách se svalil stranou. Ztěžka dýchal, držel se za hrudník. „To je to moje srdce, vidíš, jak se rozbušilo. Už včera, když jsem drhnul tu dlažbu, mi bylo hrozně špatně.“ „Ale tady není srdce, Nino! Tady máš žebro.“ „Jenže právě takhle vždycky vypadají příznaky infarktu, slyšel jsem to vrádiu.“ „Tak jo, počkej stím svým infarktem, až se vrátím. Šup, musím se rychle oblíknout.“

Odcházela sebevědomá. Už se nebála, že bude mezi všemi ostatními sama. Od nynějška ji provázela Charlotte.

* *

Jednoho rána se Sylvie, slaptopem na kolenou, ocitla tváří vtvář Stanovi. Toho mladíka si Mireille loni najala, aby se staral ozahradu, zajistil drobné opravy vdomácnosti aobčas obstaral nákupy. Byl to docela mladý kluk, který nedělal zbytečné cavyky apořád popíjel grenadinu. Bylo sedm hodin, Stan přicházel brzy, ještě před cestou do práce (pečoval opark uvěže).

„Já nevím, Stane. Nedělejte moc rámus, Mireille ještě spí.“

Ztišil hlas: „Jo, ale já jen, že bych tu nerad byl pro nic za nic!“

Table of Contents

1