Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Yrsa Sigurardóttir

Není úniku

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Tato kniha je literární fikce. Všechny postavy a události jsou autorským výtvorem.

Z islandského originálu Lok lok og læs, vydaného nakladatelstvím Veröld v roce 2022, přeložila Lucie Korecká.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2023 jako svou 8644. publikaci.

Redakce Lucie Peláková

Korektura Květa Svárovská

Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Alena Libichová

Obálka Martin Kábrt

Tisk a vazba FINIDR, spol. s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Yrsa Sigurđardóttir 2021

First published with the title Lok lok og læs in 2022 by Veröld Publishing, Reykjavík

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Lucie Korecká, 2023

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Cover Design © Martin Kábrt, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-777-1 (ePub)

ISBN 978-80-7625-776-4 (pdf)

ISBN 978-80-7625-263-9 (print)

V METAFOŘE DOSUD VYŠLO:

Poslední rituál

Mrazivé světlo

Žhavý hrob

Led v žilách

Ohnivý anděl

Plavba smrti

Pamatuji si vás všechny

SÉRIE FREYJA A HULDAR

DNA

Černá díra

Katarze

Poprava

Panenka

Ticho

Kořist

Knihu věnuji své matce, Kristín Halle Jónsdóttir.

Srdečně děkuji Evě Björg Aegisdóttir za zapůjčení jejích literárních postav z Akranesu, které zde vystupují ve vedlejších rolích. Jedná se svým způsobem o pokus vytvořit ve světě islandských kriminálních románů jakousi obdobu fikčního světa studia Marvel. Zároveň chci knihy Evy Björg všem doporučit, jsou vynikající.

MÍSTO, KDE SE PŘÍBĚH ODEHRÁVÁ

1. KAPITOLA • STŘEDA

Nad statkem Hvarf se vznášelo nezvyklé ticho. Nikde nebylo vidět živou duši. V bezvětří se nepohnula ani větvička a těžké mraky na obloze vypadaly zcela nehybně. Jejich tvary se proměňovaly natolik pomalu, že se to dalo sotva postřehnout. Karl měl téměř pocit, jako by se zastavil čas, a tak od oblohy odvrátil pohled. Natáhl ruku a vypnul rádio, kde právě vysílali předpověď počasí. Hlasatel zrovna hlásil podmínky pro jednotlivá loviště ryb, což se Karla netýkalo. Na ryby v mládí vyplul všehovšudy jednou. Pak se rozhodl, že se bude raději zdržovat na pevnině.

Karl zvedl ze sedadla spolujezdce čepici a vystoupil z auta. Zatím si ji však nenasadil, aby mohl bedlivě naslouchat. Venku panovalo hrobové ticho, většina ptáků už dávno odletěla na jih, buď do teplých krajin, nebo aspoň k hustěji osídlenému pobřeží. Řeky a potoky zamrzly, výletníci už se vrátili domů a dobytek se schovával v chlévech. Dokonce i moře v nedalekém zálivu ztichlo.

Rodina ze statku však jistě byla doma a Karl se divil, že nikoho neslyší. Přece nemohli všichni čtyři uprostřed dne usnout. Když Karl s oběma manželi, Ásou a Reynim, před necelým týdnem mluvil, ani jeden z nich se nezmínil, že by měli někam odjet. Karl z vlastní zkušenosti věděl, že farmáři si cestování dopřávají jen výjimečně, takže kdyby rodina nějaký výlet plánovala, určitě by na něj přišla řeč. Když se on sám jednou za čas chystal na dovolenou, nedokázal mluvit o ničem jiném. A nejen s těmi, kteří měli chuť ho poslouchat.

Na dvoře stála obě rodinná auta, zasypaná silnou vrstvou sněhu. Terénní vůz s vysokým podvozkem a sportovní sedan vhodný pouze na léto. Nebo přinejmenším Karl nikdy neviděl, že by v něm rodina za ten rok, kdy na statku bydlela, někdy někam vyjela v zimě. Připadalo mu to rozumné. Sám by si netroufal takové auto řídit na sněhu a náledí, protože tušil, že by skončil v nejbližším příkopu. S luxusním džípem, který měl údajně cenu slušného traktoru, to bylo něco jiného. V tom by se Karl rád proháněl závějemi nebo po pořádném náledí, i kdyby jen proto, aby zjistil, jestli se taková investice vyplatí. Na farmách v sousedství se drahé automobily vyskytovaly jen vzácně. Tohle ovšem nebyla běžná farma a nebydleli tu obyčejní zemědělci.

Rozdíl se nedal přehlédnout, stačilo se podívat, jak statek vypadá. Lišil se od všech ostatních v okolí, především proto, že si manželé nechali postavit obrovský, velice moderní obytný dům. Prosklená chodba ho spojovala s tradičnějším, původním dvoupatrovým domkem, který předchozím obyvatelům bohatě stačil. Noví majitelé však měli vyšší nároky. Rodina bydlela v novostavbě a starší budovu využívala jen pro hosty či občasné zaměstnance. Zatím ovšem příliš mnoho návštěv nepřijelo a jedinými zaměstnanci byli au pair. Nikdo z nich nezůstal na statku dlouho. Karl se nevyptával, proč odešli, ale předpokládal, že jim vadilo hlavně odloučení. Mladí potřebují společnost lidí svého věku a té se jim tady nedostávalo, s výjimkou Íris, starší dcery ze statku, a syna od sousedů. Dospívající děti se navíc stejně nedají počítat, když je člověku přes dvacet a zoufale touží po společnosti.

Karl se v architektuře nijak zvlášť nevyznal a do stavebních úprav nemohl nikomu mluvit, ale spojovací chodba mezi starým a novým domem byla jako pěst na oko. Obě budovy sotva mohly být odlišnější: jedna ztělesňovala hospodárnost starých časů, druhá nestřídmost moderní doby. Propojit je dohromady mu připadalo podobně absurdní jako zapřáhnout ke sportovnímu autu koně.

Jinak ale nic nenamítal, především se mu líbilo, jak velkou péči manželé věnují statku i jeho okolí. Starali se o všechno mnohem pečlivěji, než si farmáři mohli obvykle s ohledem na časovou i finanční náročnost dovolit. Nejenže všechno dokonale udržovali, takže Karl nikdy nikde nezahlédl rez, škrábance ani hromady harampádí, ale statek celkově vypadal tak dokonale, až měl Karl dojem, jako by zabloudil na natáčení reklamy na jogurt.

Musel obdivovat, jak nenuceně může taková iluze venkovské idylky působit. Přinejmenším na někoho, kdo neví, kolik to stálo úsilí. On sám ovšem svého času rekonstrukci starého domu, chléva i hospodářských budov sledoval, takže měl představu, kolik to dalo práce. Manželé si pozvali celý regiment řemeslníků a Karl nepochyboval, že by vyšlo levněji všechno zbourat a postavit znovu od základů, nicméně noví majitelé si přáli zachovat co nejvíc z původní atmosféry. Kladli velký důraz na to, že nechtějí ztratit kontakt s dějinami a historickou úlohou statku, který měl proto nadále vypadat jako venkovské hospodářství, ne jako letní sídlo. Řemeslníci se tiše usmívali pod vousy a Karl s ostatními sousedy kroutili hlavou. Nechali si však pro sebe, že statek nikdy kdovíjak výjimečnou pověst neměl, ani jako místo k bydlení, ani jako zemědělský objekt. Nemohl se pyšnit žádnou historií, kterou by stálo za to udržovat. Naopak mohla klidně upadnout v zapomnění.

Ohledy na tradici se ovšem nevztahovaly na nový dům. Ten rozhodně v souladu s historií daného místa či běžnou farmářskou praxí navržený ani postavený nebyl. Byl obrovský a měl nesmyslně vysoké stropy. Na jednoduchost a úspornost zjevně nikdo ani nepomyslel. Kolos byl převážně z betonu a z jedné strany, odvrácené od dvora, se honosil ohromnou stěnou sestavenou ze skleněných panelů sahajících od podlahy až po strop. Za ní se rozkládala prostorná kuchyň spojená s jídelnou a salonkem s krbem. Noví majitelé Karlovi vysvětlili, že chtějí vařit, stolovat a odpočívat v co nejtěsnějším sepětí s přírodou. Karl přikývl, ale pomyslel si, že právě tenhle typ lidí si za stejným účelem objednává ubytování v plastových kupolích uprostřed plání. On sám nic takového nechápal a přírodu si užíval raději přímo než přes průhledné stěny.

Manželé a jejich dvě dcery se na statek přistěhovali zhruba před rokem a Karl na ně od té doby změnil názor. Teď už je nepovažoval za bláznivé zbohatlíky. Jejich chování sice stále ještě plně nechápal, ale měl je rád. Jinak to ani nešlo.

Žena, Ása, byla velice sympatická a dokázala se zasmát sama sobě a své snaze přizpůsobit se venkovskému prostředí. K jejím hlavním nedostatkům podle Karlova mínění patřilo, že byla na vesnický život až moc choulostivá a také příliš strkala nos do cizích záležitostí. Dosud se přece místním obyvatelům vedlo výborně i bez jejího vedení.

Její muž Reyni se na rozdíl od ní lidí spíše stranil a často působil poněkud nepřítomně. Zato však byl upřímný a vstřícný. Předtím, než se přistěhovali, údajně trpěl jakousi vážnou chorobou. Když mu vítr odfoukl vlasy z čela, odhalil dlouhou jizvu, která se táhla od ucha přes spánek a končila nad čelem uprostřed hlavy. Vzhledem k tomu, jak rozsáhlou operaci zjevně musel podstoupit, se nikdo nemohl divit, že bývá občas trochu nesoustředěný.

Nejvíc ovšem Karl oceňoval, že se oba manželé ochotně učili od zkušenějších farmářů, včetně jeho samotného. Tím si získali sympatie i ostatních sousedů. Tedy až na hospodáře z vedlejšího statku, Malého Hvarfu.

Netknutý sníh na dvoře Karlovi prozradil, že tudy od včerejší chumelenice nikdo neprošel. Když se však přiblížil k domu, zjistil, že se přece jen mýlil. Ode dveří vedly stopy do chléva, kde přebývalo těch několik málo zvířat, která rodina měla. K nim bylo třeba připočítat ještě slepice v kurníku za domem. Dříve manželé chovali i několik koz, ale záhy to vzdali. Vyhřívaný kozí chlívek, který nechali postavit, zůstal prázdný a nezdálo se pravděpodobné, že se na tom v dohledné době něco změní. Reyni s Ásou zvířata nedrželi pro obživu jako ostatní farmáři, zacházeli s nimi spíš jako s domácími mazlíčky. Karl v létě viděl zdejší krávy na pastvě s věnečky z pampelišek kolem krku a koně s hřívami zapletenými do copánků svázaných růžovými mašlemi. Domníval se, že je tak vyzdobily dcery, ale nebyl si tím jistý. Zvířata totiž hrála důležitou roli v Ásině fotografování. Karl přesně nevěděl, jestli tahle její aktivita spadá do kategorie zaměstnání, nebo zálib.

Šlépěje na dvoře vyvracely veškeré pochybnosti o tom, zda je někdo doma a zda bylo postaráno o zvířata. Kdyby majitelé někam odjeli, museli by požádat některého souseda, aby dohlédl na hospodářství, a v tom případě by stopy k chlévu nevedly od domu. Karl navíc předpokládal, že by volba nejspíš padla na něj a Ellu. S výjimkou rodiny z Malého Hvarfu byli nejbližšími sousedy a už několikrát Áse a Reynimu takovou službu prokázali.

Teď už se jim však rodina skoro týden neozvala. Proto také přijel. Zajel sem už předevčírem. Ása s jednou z dcer se totiž měla nechat od Elly ostříhat, ale ani jedna z nich se nedostavila. Mohly pochopitelně změnit plány, nicméně i když je na venkově každý svým vlastním pánem, byla by v takovém případě slušnost se omluvit, což Ása neudělala. Elle se nepodařilo manželům ani dovolat, zřejmě měli telefony buď vypnuté, nebo mimo signál. Zprávy, které poslala, jim také nejspíš nedošly nebo si je nepřečetli. Ella si začala dělat starosti a Karl vlastně také.

Když Karl zamířil ke vchodovým dveřím, ozval se z chléva hlasitý štěkot, k němuž se záhy přidalo zuřivé ňafání. Rodina měla dva psy, border kolii a mrňavou chlupatou potvůrku připomínající chomáč vlny zachycený na ohradě pro ovce. Předevčírem oba štěkali stejně jako teď, ale uvnitř v domě. Byla to přátelská stvoření, která na statku neměla žádný konkrétní úkol, a tak většinou jen volně pobíhala po dvoře a vítala příchozí. Tentokrát však byli zavření, takže na Karlův příchod reagovali stejně jako všichni ostatní psi v takové situaci – hafáním. Na tom nebylo nic divného, Karla nicméně překvapilo, že psi nejsou ani na dvoře, ani v domě. Nevzpomínal si, že by je někdy viděl zavřené v chlévě.

Napadlo ho, že rodina je možná nemocná, a tak se před zaklepáním na okamžik zarazil. Co když všichni ulehli do postele s chřipkou a bolí je hlava i celé tělo? Když sám výjimečně onemocněl, rozhodně o žádné návštěvy nestál. Po krátkém zaváhání přece jen zaťukal. Zmocnil se ho podivný pocit, který se v průběhu života naučil nebrat na lehkou váhu. Nevzpomínal si, že by ho kdy intuice zklamala, naopak díky ní nezřídka dokázal zabránit nejrůznějším malérům.

Na okamžik se upřeně zadíval na široké, vysoké vchodové dveře a pak na ně zabušil podruhé. Psi se znova rozštěkali, tentokrát oba současně. Navíc začaly bučet i obě krávy, ale zmlkly, když zaklepal potřetí. Nedokázal se zbavit dojmu, že zvířata v chlévě naslouchají a stejně napjatě jako on čekají, až se dveře otevřou. Ty však zůstaly zavřené. Karl k nim přiložil ucho, ale žádné kroky zevnitř neslyšel. Vzápětí se narovnal, protože si uvědomil, že masivní dubovou deskou by stejně žádný zvuk nepronikl.

Karl poodstoupil a nahlédl oknem dovnitř. V místnosti se svítilo, ale žádný pohyb nepostřehl. Tíživý pocit zesílil a Karl udělal něco, na co by před cestou sem ani nepomyslel.

Sehnul se ke škvíře na dopisy a otevřel záklopku. Ta byla ve dveřích nedopatřením, protože architekt, který budovu navrhoval, zřejmě nikdy nebydlel na venkově. Manželé nejspíš také ne, jinak by architekta na omyl upozornili. Tady poštu nikdo nedoručoval až ke dveřím, pouze do schránky u odbočky ke statku.

Karl se právě chystal na obyvatele domu zavolat, když vtom bezděčně ucukl. Ucítil totiž pach, který se linul ven spolu s teplým vzduchem. Byl to odér smrti, který rozhodně nemohly způsobit jen uhnilé pokojové rostliny. Karl už podobný smrad cítil vícekrát, než by si přál. Všichni mrtví savci, kteří nebyli několik dní pohřbeni, čpěli stejně. Tentokrát byl charakteristický puch cítit jen slabě a Karl nevěděl, jestli by ho méně zkušený člověk vůbec poznal. On sám však nepochyboval. V domě muselo ležet mrtvé tělo.

Karl stáhl ruku a záklopka se s hlasitým klapnutím zavřela. Zvířata v chlévě ovšem na zvuk nezareagovala štěkáním, bučením ani ržáním, takže všude vládlo stejné ticho jako uvnitř v domě. Na Karla tak dolehlo tíživé vědomí, že je sám. Napadlo ho, že by se mohl jít podívat, jestli někdo není v chlévě, ale rozmyslel si to. V takovém případě by přece dotyčný vyšel zjistit, kdo přijel. Ani v tak luxusním, čerstvě zrekonstruovaném chlévě se stěny rozhodně nedaly považovat za zvukotěsné a dovnitř by jistě proniklo hučení motoru. Navíc se Karl obával, že kdyby otevřel vrata chléva, vyřítili by se psi okamžitě ven. Nepatřili zrovna k nejchytřejším zvířatům, takže by se určitě kdovíkam zaběhli.

Karl si olízl vyschlé rty. Prohrábl si rukama vlasy, poškrábal se na neoholených tvářích a snažil se uklidnit. Puch přece sám o sobě nemusí nic znamenat. Možná je v kuchyni na stole zkažené maso. Třeba se rodina právě chystala grilovat, ale pak všichni čtyři onemocněli a na maso zapomněli. Taková hypotéza sice příliš smyslu nedávala, ale zdála se přijatelnější než ty ostatní, které se Karl snažil zaplašit. Připomněl si, že se nevyplatí odmítat nepravděpodobné možnosti, protože život přece nebývá promyšlený ani naplánovaný.

Rozhodl se zajít za roh a zkusit nahlédnout dovnitř prosklenou stěnou. Tu ještě nikdy nezakrývaly závěsy. Karl chtěl jednou manželům poradit, že by jim závěs pomohl ušetřit za vytápění, ale uvědomil si, že mají peněz dost. Nechali si u domu vyhloubit vrt, odkud čerpali vodu z horkého pramene, a nezáleželo jim na tom, jestli budou topit o trochu více nebo méně.

Za domem ležel netknutý sníh. Skleněnými dveřmi vedoucími na terasu zjevně v uplynulých dnech nikdo neprošel. I zbytek trávníku pokrývaly závěje, stejně jako hory na východě. Výhled, který rodina tolik milovala, byl nyní zářivě bílý jako čisté lněné plátno.

Karl ovšem nepřijel proto, aby se kochal výhledem. Otočil se k prosklené stěně a pohledem přelétl stylově zařízenou kuchyň. Žádné skříňky nad linkou, žádná držátka na dvířkách a zásuvkách, takže s výjimkou chromovaného kávovaru a vodovodního kohoutku u dřezu působilo zařízení, jako by přímo navazovalo na salonek s krbem.

Karl si ulehčeně vydechl, když na stole zahlédl zbytky jídla. Obyvatelé statku tedy určitě musejí být doma a naživu. Najedli se a šli si lehnout. Nejspíš skutečně onemocněli, protože Karl nikdy předtím neviděl, že by po jídle nesklidili ze stolu. Nyní tam stála otevřená krabice mléka, sklenice, talíř, bochník chleba a balíčky sýra a šunky. Žádné zkažené maso. Možná rodinu postihly žaludeční potíže a Karl si zápach linoucí se z otvoru na dopisy špatně vyložil. Upřímně v to doufal, ale zároveň v hloubi duše věděl, že v tomto případě by se zmýlil jen těžko. Zvratky sice smrděly odporně, ale mrtvolný puch byl mnohem horší. Vyznačoval se totiž nasládlým nádechem, skoro jako by někdo kolem hnijícího masa rozlil voňavku, aby odér přehlušil.

Karl přešlápl z nohy na nohu a uvažoval, co si počít. Nejrozumnější by pochopitelně bylo odsud zmizet. Nechtěl přece, aby ho někdo z rodiny přistihl, jak jim oknem nakukuje do domu. Sotva se však trochu vzdálil, rozmyslel si to. Oba manželé si na pořádek a čistotu potrpěli víc než kdokoli jiný. Jednou se ho dokonce zeptali, jak se zbavit pachu hnoje v chlévě. Jestli se nedá sehnat nějaký sprej nebo parfém, který by ho přehlušil. Karl jim musel sdělit nepříjemnou pravdu, že nic takového neexistuje a že si na smrad musejí prostě zvyknout. Někdo, koho mohla napadnout taková otázka, by jistě nedopustil, aby jeho domácnost páchla jako márnice. Nepochybně se jim muselo přihodit něco horšího než drobná nevolnost.

Karl spěšně přistoupil ke dveřím ve skleněné stěně a vzal za kliku. Musel se smířit s tím, že možná rodinu vyruší z odpoledního zdřímnutí. Nemohl se přece jen tak vrátit domů a říct Elle, že se na statek už podruhé trmácel zbytečně. Nedokázal by jí nic zatajit, musel by všechno po pravdě vylíčit. Že se mu všechno zdálo víceméně v pořádku, až na trochu hnilobného zápachu.

Ukázalo se, že dveře do kuchyně nejsou zamčené. Karl je pootevřel a zavolal Ásu i Reyniho jménem. Spolu s teplým vzduchem z místnosti vycházel ven slabý, ale příšerný puch. Karl nakrčil nos a čekal na odpověď, jeho volání však nikdo neopětoval.

Než si to stihl rozmyslet, vstoupil dovnitř a zavolal znova. Ani tentokrát nedostal žádnou odpověď. Na parketové podlaze u dveří si všiml tmavých skvrn připomínajících stopy, což ho zaskočilo stejně jako odér ve vzduchu, protože podlaha obvykle bývala dokonale čistá a nablýskaná. Postřehl, že šlépěje vedou dále do domu, a rozhodl se zamířit stejným směrem.

Manželé už ho sice několikrát pozvali dovnitř, ale pokaždé jen do obývacího pokoje a prostorné luxusní kuchyně. Jinak netušil, jak je dům rozvržený, věděl jen, že k ložnicím vede samostatná chodba. A právě tam stopy mířily. Karl si všiml, že dveře do chodby jsou poškrábané. Svislé škrábance tvořily dva pásy v různé výšce, menší dole, delší a hlubší u kliky. Karl nepochyboval, že je tu zanechali zdejší psi, když se pokoušeli dostat dovnitř. Zároveň předpokládal, že škrábance jsou čerstvé, protože manželé vždy nechávali jakékoli poničené zařízení okamžitě opravit.

Karl si zakryl nos loktem a dveře otevřel. Stalo se přesně to, čeho se obával: puch výrazně zesílil. Karl cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

Chodbu lemovaly několikery zavřené dveře. Karl se rozhodl držet se šlépějí a se zakrytým nosem zamířil do pokoje, kam vedly. Ukázalo se, že je to manželská ložnice. Karl strnul a nedokázal překročit práh. Na nezvykle široké posteli ležela žena, podle všeho nejspíš Ása. Prostěradlo bylo zmačkané, dvojitá přikrývka shrnutá v nohách lůžka částečně sklouzla na podlahu. Dva polštáře se válely na zemi, jeden zůstal u záhlaví postele. Ása ležela na zádech, oblečená jen v kalhotkách a tričku. Jedna noha se jí svezla na podlahu vedle přikrývky, druhá, pokrčená v koleni, se opírala o postel. Ruce zaujímaly zvláštní polohu, jedna spočívala na prázdné straně lůžka, natažená v pravém úhlu od těla, druhá byla ohnutá v lokti a její prsty se dotýkaly brady. Na tričku, původně bílém, se černala zaschlá krev, stejně jako na prostěradle. Vyhrnuté tričko odhalovalo spodek břicha, kde měla kůže podivně nazelenalý odstín. Nohy a ostatní části těla byly spíš mrtvolně našedlé, opuchlé a protkané tmavými žilkami. Karl sice míval smrt před očima běžně, ale vždy se jednalo o zvířata, přes jejichž srst holou kůži neviděl. Přesto věděl dost na to, aby se k ženě nemusel přibližovat. Byl si jistý, že už ji nemůže zachránit.

Nedovedl ovšem stoprocentně určit, jestli je to skutečně Ása, protože obličej zemřelé utrpěl ještě horší újmu než končetiny. Od temene až doprostřed čela se táhla hluboká rána. Mezi bezbarvými rty vyčnívala špička jazyka a vytřeštěné, pohaslé oči byly obrácené v sloup, jako by se žena snažila ránu sledovat. V každém případě bylo zcela zjevné, že nezemřela přirozenou smrtí. To navíc potvrzovala i krev rozstříknutá na stěnách, na podlaze, a dokonce i na stropě.

Karl si zakryl ústa dlaní a vycouval z pokoje. Snažil se potlačit nevolnost a sbíral odvahu nahlédnout do ostatních pokojů, aby zjistil, jestli tam nenajde Reyniho a obě dívky. Jako první otevřel dveře do pokoje starší dcery a při pohledu, který se mu naskytl, už nevolnost neovládl. Proud zvratků se rozlil po zaschlých kalužích krve na podlaze. Karl usoudil, že už viděl víc než dost, vypotácel se ven a za dveřmi se opět vyzvracel.

Otřel si ústa rukávem bundy, nasedl do auta a roztřesenou rukou sáhl po telefonu. Vzápětí ho odhodil na sedadlo spolujezdce, protože neměl signál. Nastartoval a usilovně zadržoval další nával nevolnosti. Když poněkud zbrkle zacouval, aby mohl vůz otočit, padl mu pohled na obě obytné budovy. Všiml si, že v jednom z oken v horním poschodí starého domu jsou zatažené závěsy. Přísahal by, že když na dvůr přijel, byly všechny roztažené.

Karl zatočil volantem a přidal plyn, jak jen si v takovém počasí troufl. Jakmile sjel z odbočky na silnici, začalo sněžit.

2. KAPITOLA • DŘÍVE

Sóldís nebyla zvyklá na dlouhé cesty taxíkem. Když už si ho výjimečně zavolala, bylo to jen kvůli cestě domů o víkendové noci, kdy padala únavou a mysl měla zamlženou alkoholem. S tím se nynější jízda vůbec nedala srovnávat. Jednak Sóldís neseděla v obyčejném taxi, ale v neoznačeném voze, mnohem luxusnějším než auta, kterými jezdila jindy. Na zadním sedadle na ni čekala láhev vychlazené vody a přihrádka plná časopisů, kterých se ovšem ani nedotkla, protože si přece mohla číst v telefonu – pokud by vůbec měla na čtení náladu.

Navíc už začal den, přestože se ještě úplně nerozednilo, a Sóldís nebyla unavená ani přiopilá. V hlavě ale měla podobný zmatek jako po pár skleničkách, jako by se její myšlenky topily v rozbouřeném moři. Jedna myšlenka se vynořila, přihlásila se o pozornost, a potom opět zmizela v hlubině a nahradila ji další. Sóldís se nedařilo žádnou dotáhnout do konce.

Co když dělá obrovskou chybu? Neměla raději spolknout hrdost a zůstat ve městě? Bude na statku fungovat internetové připojení? Co když se při psaní diplomové práce zase zasekne? Jak se dostane do obchodu, když bude něco potřebovat? A jak dojede do města, když si bude muset něco zařídit? Jak ji holky ze statku přijmou? A nenajde ji Jónsi? Neměla by využít nejasný odraz své tváře v postranním okénku a trochu se namalovat? Nebo radši ne?

Otázek měla spoustu, odpovědi žádné.

Sóldís sklopila oči a prohlížela si kalhoty. Vybrala si jednoduchý oděv: mikinu s kapucí, ošoupané džíny a tenisky. Chtěla tím ukázat, že dokáže pořádně vzít za práci. Na statku. Teď toho však začínala litovat. Neměla se radši trochu víc vyparádit? Když přijde první den do práce nedbale oblečená, nebudou to její noví zaměstnavatelé považovat za projev neúcty?

V duchu si povzdechla a pokusila se obavy zaplašit. Teď už stejně nemohla nic změnit. Otočila se a letmo se podívala přes zadní sklo ven. Neviděla nic než prázdnou silnici. Stejně jako když se ohlížela předtím. Potkávali jen málo aut, v neděli ráno nejspíš nikdo jiný nevyrazil na delší cestu tak brzy. Ve zpětném zrcátku zaznamenala řidičův tázavý pohled.

„Vypadáte, jako byste čekala, že nás někdo pronásleduje.“ V jeho hlase zazněl náznak úsměšku, ale tvářil se vážně.

„To ne, vůbec,“ zalhala Sóldís. Ve skutečnosti neustále přemýšlela, jestli už Jónsi zjistil, čím se mu pomstila. Představovala si, že jakmile taxi zastaví před domem jejích nových zaměstnavatelů, přiřítí se na dvůr auto jejího bývalého přítele. Při tom pomyšlení se jí sevřel žaludek. Bouřlivou hádkou na schodech do domu by na rodinu jistě neudělala ten správný první dojem. Bylo to pochopitelně absurdní, ale má snad rozumné uvažování vůbec někdy nějakou šanci takové obavy potlačit? Navíc nesmí zapomínat, jak Jónsi málem vylétl z kůže, když zjistil, že mu vymazala dosažený postup v jeho oblíbených počítačových hrách. Napsal jí naprosto jednoznačnou zprávu: Já tě zabiju. Nepředpokládala sice, že to uskuteční, ale rozhodně měl dost velký vztek na to, aby ji pronásledoval a před lidmi na ni řval. A o to nestála o nic víc než o smrt.

Sóldís si všimla, že ji řidič stále jedním okem pozoruje, a tak se snažila působit co nejklidněji. Klidná však nebývala skoro nikdy, dokonce ani za těch nejpříznivějších okolností, takže vlastně ani pořádně nevěděla, jak takové rozpoložení předstírat. Zkusila tedy přivést řeč na něco, co by muže přimělo se rozpovídat a odvedlo jeho pozornost jinam.

Její pokus ovšem dopadl tak bídně, že to sotva mohlo být horší: „Je to ještě daleko?“

„Ne, už zbývá jen čtvrthodinka. Přibližně.“ Řidič se opět odmlčel a Sóldís se smířila s tím, že zůstane se svými myšlenkami zase sama v tichu. Muž se však vzápětí ozval: „Vy jste tam ještě nikdy nebyla?“

„Zatím ne. Teď tam jedu poprvé.“ Sóldís vyhlédla okénkem ven a pozorovala horské srázy, které míjeli. Tyčily se natolik příkře, že se na nich téměř ani neudržel sníh, který jinak pokrýval celou okolní krajinu. Místy se na svazích utvořily bílé ostrůvky, ale převážně byly hory jen nevlídně šedé. Právě se začínalo rozednívat a na pustých kopcích kolem se v šeru rýsovaly obrovské bludné balvany, které jako by se milimetr po milimetru neustále sunuly k pláni pod horami. „Zatím jsem s rodinou mluvila jenom po telefonu. Celé se to seběhlo hrozně rychle.“

„Ale najali si vás na práci, ne?“

„Jo, zatím na zkoušku na dva měsíce.“

„Můžu se zeptat, co budete dělat?“

Sóldís pomyslela na ten složitý článek pracovní smlouvy, podle nějž se musela zavázat k mlčenlivosti. Četla dotyčný dlouhý odstavec několikrát, než ho pochopila. Přesto si nebyla stoprocentně jistá, co se od ní očekává. Nebo přesněji řečeno, co má zakázáno. Určitě ale nebude vadit, když někomu řekne, v čem spočívá její práce. Mlčenlivost se nepochybně vztahuje hlavně na samotnou rodinu – Sóldís nesmí o jejích členech s nikým mluvit, vyvěšovat na sociální sítě jejich fotografie ani se o nich nikde veřejně či soukromě zmiňovat.

„Budu u nich prostě na výpomoc. Se vším možným. Budu se starat o domácí zvířata a pomáhat holkám s islandštinou. Občas vařit, uklízet a tak podobně. Oficiálně se ta práce jmenuje pomocnice v domácnosti.“

„Rozumím.“ Řidič na ni v zrcátku mrkl a usmál se. „Je to příjemná rodinka a statek vypadá báječně. Stojí trochu stranou od civilizace, ale pokud vám to nevadí, tak se vám tam bude líbit.“

Sóldís věděla téměř jistě, že nemá zakázáno se na rodinu ptát. Pokusila se ji vyhledat na internetu, ale to jí moc nepomohlo. Na zpravodajském webu našla mezi zprávami z ekonomiky informace o prodeji zahraničního podniku, který manželé dříve vlastnili. Zmíněnou sumu peněz si nedovedla ani představit, podobná čísla si spojovala spíš se středoškolskými hodinami astronomie. Tak vysoký finanční obnos byl zkrátka nad její chápání. Kromě toho také zjistila, že žena je aktivní na sociálních sítích, ale že tam vyvěšuje pouze neosobní, výrazně stylizované snímky. Sóldís už dokázala bez problémů poznat oba psy, ale členové rodiny na fotkách nebyli. Kdyby někoho z nich potkala na ulici, neměla by o tom tušení. „Takže vy je znáte?“

„Pracuju pro ně. Ale jinak než vy. Jen tak příležitostně. Vozím jim z města balíky a občas taky zaměstnance nebo návštěvy. Provozuju přepravní společnost a máme spolu smlouvu. Stačí, když mi zavolají, a hned vyrazím na cestu.“

„Pracuje u nich mimo mě ještě někdo?“ Zaměstnavatelé nezmínili, že by na statku kromě jejich čtyřčlenné rodiny pobýval někdo další.

„Pokud vím, tak ne. Myslím, že tam budete jenom vy.“

Znovu se rozhostilo nepříjemné ticho a Sóldís měla pocit, že něco zůstalo nevyřčeno. „Mají problém si zaměstnance udržet?“

Řidič s odpovědí na okamžik zaváhal. „Ne, to bych neřekl. Bude to spíš tím, že statek stojí na tak odlehlém místě. Ne každému vyhovuje žít takhle v ústraní. Není přece žádná náhoda, že se tolik lidí houfně stěhuje do města. Člověk je společenský tvor. Já myslím, že dny venkova jsou sečtené. Internet jeho smrtelný zápas jenom trochu prodloužil.“

„Takže jsem první, koho na tuhle práci najali?“ Při telefonním pohovoru jí to tak připadalo. Když se nad tím ovšem zamyslela, neřekli manželé nic, co by tomu přímo nasvědčovalo. Byla to jenom nepodložená domněnka. Sóldís měla ve zvyku si věci domýšlet. Obvykle předpokládala, že jsou lepší než ve skutečnosti. To platilo i pro její vztah s Jónsim. „Nebo to někdo přede mnou vzdal a odešel?“

Řidič opět zaváhal. „Jste třetí, koho na statek vezu kvůli téhle práci. Jako první najali mladou ženu, jako jste vy, a potom mladého muže, který odešel teprve nedávno. Ani jeden z nich tam nezůstal dlouho. Ale to si nechte pro sebe. Jestli vám to budou chtít říct, povědí vám to sami. V tom případě se musíte tvářit, že jste nic nevěděla.“

Muž nejspíš podepsal podobnou smlouvu o mlčenlivosti. „Jasně, spolehněte se. Ale víte, proč odešli? Ptám se jen ze zvědavosti.“

„Netuším. Ten mladík odjel sám. S prací skončil nedávno, teprve minulý týden, a jestli jsem to správně pochopil, nedal předem nic vědět. Nemám ponětí, co ho k tomu vedlo. Tu mladou ženu jsem ale vezl domů do Borgarnesu. Celou cestu mlčela. Abych řekl pravdu, připadali mi oba dost zvláštní. Kdekdo si asi myslí, že se odstěhováním na venkov zbaví všech problémů. Určitě před něčím utíkali, potřebovali začít znova od začátku. Jenomže ať už člověk odjede kamkoli, sám před sebou nikdy neuteče. Myslím, že jim to prostě oběma došlo, a tak se rozhodli odsud zase vypadnout.“

Řidič se zarazil, zjevně si uvědomil, že by si Sóldís mohla jeho vyjádření vzít osobně. „Tím samozřejmě nechci říct, že něco takového platí pro vás. Abyste mě špatně nepochopila.“

„Ne, nic se neděje.“ Necítila se uražená. Ani trochu. Uvažovala naopak o rodině, pro kterou se chystala pracovat. Proč se do takového zapadákova odstěhovali oni? Měli snad důvod před něčím utíkat?

Zbytek cesty oba mlčeli. Řidič si nejspíš vyčítal, že se tolik rozpovídal. Sóldís dumala nad tím, co ji asi čeká. Poprvé v životě bude mít celý dům pro sebe, starou zrekonstruovanou budovu, kterou rodina jinak používá pro hosty. To tedy znamenalo, že se o svůj příbytek bude čas od času s někým dělit, ale to jistě nebude často, a teď v zimě asi vůbec. Manželé se zmínili, že mimo léto je skoro nikdo nenavštěvuje. Dům tedy bude přinejmenším do jara jenom její. A do jara zbývá ještě dlouhá doba.

Když auto zastavilo na dvoře, věnovala Sóldís větší pozornost starému dvoupatrovému domku než obrovské novostavbě. Připadal jí útulnější. Vždycky se jí víc líbily staré věci než nové. Tím pádem se také nikdy neřídila módními trendy. Nyní si to opět zřetelně uvědomila. Otevřely se dveře nové vily a v nich stanula žena. Sóldís usoudila, že to musí být Ása, paní domu.

Ása patřila k ženám, které vypadají úžasně, aniž by tomu musely věnovat jakékoli úsilí. Měla štíhlou postavu, půvabný obličej a dlouhé světlé vlnité vlasy, o jakých si Sóldís mohla nechat jen zdát. Sama měla řídké, nevýrazně hnědé vlasy rovné jako Dánsko, které navíc pořád elektrizovaly, jako by na sebe chtěly přitahovat pozornost. Teď si je bezděčně uhladila rukou, což ovšem bylo naprosto zbytečné, protože jakmile se jednou rozježily, vůbec se nedaly zkrotit. Navíc sem přece nepřijela pracovat jako modelka. Manželé už ji viděli při jediném videohovoru, který vedli během rychlého přijímacího pohovoru. Sami ale měli kameru vypnutou. Přijetí jí potom oznámili po telefonu, takže je zatím nespatřila. Oni nicméně věděli, že Sóldís vypadá úplně obyčejně. Když má dobrý den, jak jí Jónsi připomněl při rozchodu. Podle něj je přitažlivá asi tak jako láhev kečupu. On chce něco lepšího. Chce béarnskou omáčku. Takové přirovnání sice znělo naprosto pitomě, ale i tak ťalo do živého. A ještě pořád to bolelo.

„Dobrý den!“ Žena přistoupila k Sóldís, široce se usmála a podala jí ruku. Měla zářivě bílé, dokonale rovné zuby jako z reklamy na zubní pastu a dlaň hedvábně jemnou, ale stisk pevný. „Ása. Vítejte. Měla jste příjemnou cestu?“

Sóldís přikývla. „Jistě.“

„Výborně. Holky se na vás moc těší, jsou venku v chlévě, ale zakázala jsem jim se na vás hned vrhnout, abyste se nevyděsila a nerozmyslela si to. Íris se možná nebude tvářit úplně nadšeně, je v pubertě a ráda se chová, jako by ji nic nezajímalo. Ale Gígja vás bude zbožňovat. Nepochybně.“

Sóldís si vybavila, co se od řidiče dozvěděla o svých předchůdcích, ale podařilo se jí vykouzlit na rtech úsměv a tvářit se jakoby nic. „Já se na ně taky moc těším.“

Řidič vyndal z kufru Sóldísino zavazadlo a přibouchl dveře. „To je všechno?“ podivila se Ása.

„Ten minulý chlápek, to bylo něco jiného,“ zazubil se řidič na Ásu. „Jako by se k vám chtěl nastěhovat nastálo. Taková kupa věcí.“

Sóldís se začervenala. „Já moc věcí nepotřebuju. Ani jich moc nemám.“ Nechtělo se jí vysvětlovat, že o většinu svého majetku přišla, když se stěhovala od Jónsiho. Byla tehdy příliš rozrušená, než aby dokázala soustředěně uvažovat, a tak si s sebou odnesla jen to, co se vešlo do jedné tašky. Když teď řidič držel tašku v ruce, zdála se téměř prázdná. Sóldís se pochopitelně mohla do bytu pro zbytek věcí vrátit, klíče ještě měla. Setkání s bývalým přítelem v ní však vzbuzovalo takové obavy, že se k tomu neodhodlala. Nebála se jen odplaty za to, že před odchodem neodolala pokušení zpustošit jeho herní konzoli. Když teď věděla, co si o ní Jónsi myslí, představovalo by pro ni setkání s ním naprosté ponížení. Proto se rozhodla těch pár věcí raději oželet, než aby riskovala, že na něj v bytě natrefí.

Ása ukončila trapnou chvíli tím, že tleskla a s úsměvem se Sóldís zeptala, jestli se nechce zabydlet. Nemusí pospíchat, ale bylo by skvělé, kdyby mohla v poledne přijít do vily na oběd. Při té příležitosti se může seznámit se všemi členy rodiny a po jídle ji vezmou na obhlídku budov, chléva a celého statku.

Sóldís nabídku s radostí přijala. Těšila se, že si trochu vydechne a prohlédne si dům, kde bude minimálně další dva měsíce bydlet. Řidič je doprovodil ke vchodu, podal Sóldís její zavazadlo a rozloučil se. Když vešla Ása dovnitř a obrátila se k nim zády, nenápadně podstrčil Sóldís vizitku. „Kdyby náhodou něco.“ Rozpačitě se usmál a vrátil se k autu.

Sóldís si vizitku schovala do kapsy a následovala Ásu. Ukázalo se, že dům je mnohem luxusnější, než předpokládala. Manželé jí při pohovoru naznačovali, že je to jenom stará chalupa, ale zjevně budovu zrekonstruovali, vymalovali a položili nové parkety. I zařízení bylo v dobrém stavu, přestože sestávalo především ze staršího, renovovaného nábytku. Vyměnili také okna, vybavení obou koupelen a kuchyňské spotřebiče. Dům měl dokonce i samostatný televizní salonek a Ása zdůraznila, že jsou dostupné skoro všechny tuzemské i zahraniční streamovací služby. Kromě toho je na statku spolehlivé internetové připojení, protože si nechali zavést optický kabel. Navíc zajistili i nový telekomunikační vysílač, protože předtím tu nebyl signál. Ása o tom mluvila, jako by šlo o naprostou samozřejmost, jako když si třeba pořídíte mobilní tarif s neomezeným množstvím dat. Všední realita boháčů se od života většinové společnosti zjevně lišila.

Špičkové vybavení domácnosti Sóldís natolik překvapilo, že nevěděla, co říct. Mohla ovšem klidně mlčet, protože Ása mluvila nepřetržitě. Vodila ji z jedné místnosti do druhé a dala jí na výběr ze tří ložnic, přičemž jí doporučila tu největší, kde byla k dispozici nejobjemnější skříň. Vzápětí si uvědomila, jak málo oblečení si Sóldís přivezla, a spěšně změnila téma.

Když si prohlédly celý dům s výjimkou sklepa, Ása opět tleskla, upřela na Sóldís velké modré oči a usmála se. „Takže tady budete bydlet. Dům není nejnovější, ale snad vám bude stačit.“

Sóldís přikývla. „Moc se mi tu líbí. Vážně moc. Určitě tady budu spokojená, jinak to snad ani nejde.“

Myslela to naprosto upřímně, ale Ása vypadala překvapeně. Když odešla, prošla si Sóldís celý dům ještě jednou a zaměřila se hlavně na ložnice. Největší pokoj se nacházel v patře, dva menší v přízemí. Velká ložnice měla vlastní koupelnu, a tak se Sóldís přiklonila k myšlence, že poslechne Ásinu radu. Než se ale definitivně rozhodla, zkusila si poležet na ustlaných postelích v přízemí. Možná by se cítila lépe v menším prostoru? Bude přece spát sama a nepřipadá v úvahu, že by se na tom v dohledné době něco změnilo. Pracovní smlouva jasně a jednoznačně stanovovala, že návštěvy partnerů a milenců jsou zakázané. Ti se od statku museli držet dál. Sóldís to nevadilo, protože stejně žádného přítele neměla.

Žádná z menších ložnic ji nenadchla. Chvíli ležela na posteli a zírala do stropu, potom vstala a nahlédla do zásuvek nočních stolků, do komod a do šatních skříní. Všude bylo prázdno, jen ve skříni v jednom z pokojů visela spousta oblečení. Prohlédla si ho a zjistila, že nejspíš patří muži. Mladému muži. Na rozdíl od jejích vlastních levných a nezajímavých šatů, jejichž účelem bylo pouze zakrýt tělo a udržet ho v teple, se jednalo o značkové kousky s nápadnými logy módních domů. Takový luxus nikdy v životě nevlastnila.

Sóldís svraštila čelo a skříň zavřela. Oblečení nejspíš patřilo nějakému příbuznému nebo známému, stejně bohatému jako zdejší obyvatelé, jinak by tady přece takové značkové zboží nenechal. Sóldís se skoro pohoršila nad tím, že si všechno neodvezl s sebou, ale vzápětí si uvědomila, že to nemusí být známka plýtvání ani neúcty k majetku. Třeba dotyčný jenom odjížděl ve spěchu. Možná oblečení patří jejímu předchůdci, který odjel ze dne na den. Na tom jí ovšem nesedělo, že člověk, který si může dovolit tak drahé oblečení, by měl zapotřebí pracovat jako pomocník v domácnosti na zapadlém statku. Potom si nicméně vzpomněla na řidičovu poznámku, že si s sebou mladík přivezl hromadu věcí. Třeba byl bohatý, ale ocitl se ve finanční nouzi. I to se stává. Pak by si dovedla představit, že si zatím odvezl jen to nejnutnější a pro zbytek se vrátí později.

Sóldís si předsevzala, že až se to bude hodit, zkusí navrhnout, aby oblečení doručili majiteli. Měl by ho přece dostat zpátky, dokud nevyjde z módy. Nebo pokud tady nějaký bohatý příbuzný nechal všechny ty drahé kousky záměrně, protože si chtěl obměnit šatník, mohli by je dát na charitu.

Sóldís vynesla své zavazadlo do poschodí. Vybalování jí zabralo jen několik minut. Skříň v ložnici byla prázdná a Sóldís se podivila, proč si majitel značkového oblečení nevybral největší pokoj. Možná mu jedna skříň nestačila, a tak musel využít i tu v přízemí. Každopádně se domnívala, že člověk, který se takhle obléká, by dal přednost velké ložnici. Mohlo to ovšem znamenat, že přijel pouze na návštěvu a že velký pokoj v té době obýval jeden z jejích předchůdců.

Sóldís se ve své nové ložnici rozvalila na velkou postel. V duchu si pochvalovala kvalitní matraci, ale v hlavě jí vířily myšlenky na oba předchůdce. Za každou cenu potřebovala zjistit, co je vedlo k odchodu. Doufala, že měl řidič pravdu a že problém spočíval v nich samotných. Že příčinou nebyli zaměstnavatelé, jejich dcery, dům ani statek.

Sóldís pocítila tíživou úzkost. Zkusila soustředěně dýchat. Nádech, výdech. Nádech, výdech. Pohled upřela na dřevem obložený strop a uklidňovala se počítáním suků. Zaposlouchala se do vrzání a praskání dřevěných trámů a vybavily se jí báchorky, které jí kdysi vyprávěl pradědeček. Tvrdil, že když v trámech hlasitě praská, znamená to, že majitel domu zemře. Při té vzpomínce její obavy poněkud ustoupily. Byla to naprosto nesmyslná pověra. Každý přece jednou zemře, takže se každá taková předpověď nakonec vyplní. Ať už v domě praská, nebo ne.

Jistěže bude všechno dobré. Přímo skvělé. Bude se jí tady líbit, přesně tohle právě teď potřebuje. Dál zhluboka dýchala, nádech ústy, výdech nosem.

Postupně se jí ulevilo. Úzkost opadla a Sóldís si uvědomila, že takové plané obavy nemají o nic větší význam než praskání trámů v domě. Nejsou o nic víc opodstatněné než jindy. Vycházejí jednoduše z toho, že odteď bude v tomhle velkém domě sama, daleko od města a od všech známých. A nepochybně k nim přispěla i rychlost, s jakou všechny změny v jejím životě proběhly. Jakmile opustila Jónsiho byt, zavolala do personální agentury a projevila zájem o práci na venkově. V tu chvíli si nedovedla přestavit nic jiného než co nejrychleji utéct co nejdál od Jónsiho a od svého dosavadního života. Následně do agentury zaslala svůj nepříliš obsáhlý životopis a očekávala, že zhruba za týden možná dostane nabídku zaměstnání v nějakém hotelu. Z agentury se jí však ozvali za pár hodin a nabídli jí tuhle práci. Hned následujícího dne proběhl pohovor po telefonu, večer druhý a příští den absolvovala Sóldís videohovor. Za tři hodiny jí oznámili, že ji přijali, a domluvili se, že nastoupí hned další den. Hotovo, vyřízeno.

Sóldís vůbec nelitovala, že nepožádala o delší lhůtu. Manželé před ní nijak netajili, že hledají zaměstnance, který může nastoupit okamžitě, a jakékoli váhání nebo otálení by mohlo způsobit, že by najali někoho jiného. Sóldís byla přesvědčená, že jí takovou příležitost seslalo samo nebe. Rozhodla se proto snadno. Díky téhle práci nemusela během hledání nového zázemí a budování nového života přespávat u kamarádů a příbuzných. To jí stačilo.

Celý proces ovšem proběhl tak rychle, že ani neměla čas změny ve svém životě strávit. Proto se teď dostavila úzkost.

Bude chvíli trvat, než si na nové prostředí zvykne. Ale zvládne to.

Určitě.

3. KAPITOLA • STŘEDA

Po předním skle se míhaly stěrače, ale téměř nestíhaly. Týr musel už dvakrát zastavit, aby znich shrnul sníh, ateď si pomyslel, že to bude muset brzy udělat znovu. Stěrače obalené hroudami sněhu za sebou zanechávaly čím dál širší šmouhy, nicméně vporovnání spředchozím úsekem cesty to byla procházka růžovým sadem. Zpočátku měl potíže vůbec udržet auto na kluzké silnici azákeřné poryvy větru na Kjalarnesu mu to nijak neusnadňovaly. Volant svíral tak pevně, až mu klouby na prstech zbělely, aneustálé výkřiky ze sedadla spolujezdce ho příliš neuklidňovaly. Jinak ovšem Idunn celou cestu převážně mlčela.

Týr se původně domníval, že má strach zjízdy, ale postupně se přiklonil knázoru, že má prostě takovou povahu. Vykazovala veškeré znaky introverta avšechny Týrovy pokusy orozhovor končily jednoslovnými odpověďmi. Idunn měla sevřené rty aoči upírala před sebe, aby zajistila, že se jejich pohledy nesetkají. Oční kontakt by totiž vybízel krozmluvě. Týr pojal podezření, že její nespolečenské založení bylo důvodem, proč se ostatní kolegové tak zaradovali, když se nabídl, že ji sveze. Zřejmě ji nepovažovali za právě nejpříjemnějšího společníka.

Když navigace oznámila, že mají brzy odbočit vpravo, Týr zpomalil. Souhlasilo to. Týr si trasu pro jistotu předem vyhledal azjistil, že se odbočka nachází kousek před ohbím zálivu. Přes Hvalfjörd předtím ještě nikdy neprojížděl, při cestách na sever či na západ vždy jezdil tunelem. Teď mu navíc řízení znesnadňovala snížená viditelnost, takže by odbočku mohl snadno minout, kdyby se na ni nesoustředil. Silnice měla dva jízdní pruhy amimořádně úzkou krajnici aTýra rozhodně nelákala představa, že by se vtomhle počasí musel otočit avrátit. Tušil, že by auto nejspíš skončilo vpříkopu. Měl se raději držet těsně za ostatními, ale zohledu na svou spolucestující zpomalil, atak zůstali pozadu. Kolegy už dávno ztratili zdohledu.

Když odbočili, prolomila Idunn konečně ticho: „Je to ještě daleko?“ Překvapený Týr na okamžik přestal sledovat silnici apodíval se na kolegyni. Ta stále zírala před sebe aneobtěžovala se mrknout na displej navigace, kde by si odpověď mohla přečíst černou na bílém ajako bonus získat spoustu dalších informací, které ji nezajímaly.

„Není. Zhruba čtvrt hodiny.“ Týr sevřel volant ještě pevněji, protože auto vzatáčce dostalo mírný smyk.

„Už teď se bojím cesty zpátky,“ pokračovala Idunn. „Sníh análedí vážně nesnáším. Vyrostla jsem na severu amám namrzlých silnic po krk.“

Týr si pomyslel, že se ve své spolujezdkyni možná přece jen zmýlil. Třeba je Idunn obvykle upovídaná, ale za jízdy se strachy nezmůže na slovo. Týr by si popovídal rád, ale teď se rozhovor ubíral směrem, který se mu nezamlouval. Kněmu samotnému ajeho životu. Aha, tak vy jste vyrostl ve Švédsku? Aproč? Aproč jste se později vrátil domů?

Podle svého názoru se Týr domů nevrátil, když se přestěhoval na Island, ale naopak svůj domov opustil. Už ovšem pochopil, že pro většinu Islanďanů znamená domů automaticky totéž, co na Island. Domov pro ně nemůže existovat nikde jinde, ato ani vpřípadě, že někdo prožije vzahraničí víc než polovinu života, tak jako Týr. Pokud je člověk Islanďan, musí se na Islandu cítit doma. Možná se mu to časem podaří, jestliže na ostrově zůstane dostatečně dlouho, což však vdané situaci není jisté. Přestěhoval se po náročném rozchodu, aniž si to důkladně promyslel, rozhodl se spontánně anásledky pocítil až zpětně. Vjedné věci mu přestěhování rozhodně prospělo – vzdálenost mu pomohla si uvědomit, že je vztah skutečně pryč, anásledně se srozchodem dokázal smířit. Konečně pochopil, že spolu byli oba nešťastní aže rozchod představoval jediné rozumné řešení.

Zároveň však ssebou změna bydliště přinesla tu zásadní nevýhodu, že se Týr na Islandu cítil osamělý azatím si nedokázal najít známé apřátele. Zpočátku se ho svědomitě ujalo jeho nepříliš početné příbuzenstvo, ale jakmile se trochu rozkoukal, vrátili se členové rodiny do svých zajetých kolejí, což jim nemohl vyčítat. Dříve se snimi sice vídal, když na Islandu trávil letní prázdniny, ale nikdy nezaujal vjejich životech stálé místo. Apřestože toužil po společnosti, neměl zájem přijímat od příbuzných dobročinnost, atak se jim nevnucoval.

Měl vúmyslu na Islandu zůstat aspoň rok ahodlal to dodržet. Pokud se však situace bude nadále vyvíjet tak jako doposud, bude si muset přiznat, že se mu hledání kořenů nezdařilo, ase sklopenýma ušima se vrátit do Švédska. To je přijatelnější možnost než se dál protloukat osamotě. Navíc už možná nastal čas smířit se stím, že na Islandu žádné kořeny nemá. Nejspíš je nemá nikde. Vychovali ho islandští rodiče ve Švédsku, takže není ani Švéd, ani Islanďan.

Celou záležitost navíc komplikovalo, že je adoptovaný asvé biologické rodiče si vůbec nepamatuje, protože zjeho života zmizeli, když byl ještě malé dítě. Když mu byly čtyři roky, zemřela matka na rakovinu prsu aotec nedlouho poté údajně zahynul při jakési nehodě. Týr nicméně tušil, že skutečnou příčinou otcovy smrti bylo něco jiného. Jeho adoptivní rodiče se pokaždé vykrucovali, když se jich na nehodu ana otcovo úmrtí vyptával. Nakonec došel kzávěru, že otec buď spáchal sebevraždu, nebo bral drogy azemřel na předávkování, aže to před ním rodiče vdobré víře tajili. Jeho pokrevní otec navíc smatkou nikdy nežil apůvodně ani nechtěl otcovství uznat. Týrovi adoptivní rodiče proto oněm ajeho životě věděli málo.

Osvé biologické matce toho Týr věděl podstatně víc. Vychovala ho její sestra se švagrem, kteří na ni často vzpomínali. Na krbové římse vobývacím pokoji stála zdobená urna sjejím popelem. Vedle visela fotografie, na níž se matka široce usmívala anetušila, jaký osud ji čeká. Týrova teta astrýc vlastní děti mít nemohli, atak si ho osvojili, jakmile zůstal bez matky. Otec oněj neprojevil žádný zájem apapíry jim ochotně podepsal. Týrovi dělalo potíže se stakovým odmítnutím smířit, ačkoli to nedávalo smysl, protože na otcově nezájmu mu přece nemuselo záležet avlastně měl štěstí. Těžko by si dokázal představit lepší rodiče. Vdospívání to pochopil apo informacích ootci už dávno přestal pátrat. Tím zahájil novou kapitolu života aod té doby se cítil mnohem spokojenější. Když se oněj otec nezajímal, proč by lhostejnost neměla být vzájemná?

Nadále ho však trápilo, že nemá žádné kořeny.

Týr se skolegyní nechtěl bavit osobě aosvém zvláštním životě, atak změnil téma. Nejjednodušší mu připadalo zavést řeč na práci, to jediné, co je dva spojovalo. Navíc se mu nezdálo pravděpodobné, že by se takový hovor stočil kpříliš osobním záležitostem. „Jaké informace jste dostala omístě činu? Existuje nějaká možnost, že šlo onehodu?“

„Nepochybně mi řekli to samé, co vám. Několik členů domácnosti bylo nalezeno mrtvých uvnitř vdomě amuž, který je našel, tvrdí, že se jedná ovraždu. Nemám ponětí, jestli je to pravda. Třeba se otrávili oxidem uhelnatým ato, co ten muž považoval za rány, jsou jen projevy rozkladu.“

Týr přikývl. Jako soudní lékařka Idunn určitě věděla, očem mluví. On sám se při studiu kriminologie dozvěděl ozkoumání mrtvých těl jen minimum anijak netoužil své znalosti rozšiřovat. Byl rád, že se otento úkol postará někdo jiný. Domníval se ovšem, že iběžný člověk by poznal, jestli se tělo rozkládá. Zvlášť farmář, jako ten, který nález mrtvol ohlásil. Ten určitě neměl smrt před očima poprvé.

„Každopádně je to hrůza. Ať už se to stalo jakkoli.“ Idunn si zhluboka povzdechla, což Týrovi připomnělo celou řadu situací, kdy se cítil stejně. Vzaměstnání, které si zvolil, se jim nemohl vyhnout. Neměl ve zvyku se vědomě zhluboka nadechnout aodfouknout si, ale někdy mu povzdech unikl bezděčně. Jako by se jeho tělo samo od sebe snažilo vypustit všechny ty děsivé obrazy. Nikdy se mu to ale nepodařilo. Tíživé pocity se vydechnout nedaly. Bohužel.

Týr koutkem oka zahlédl, že se kněmu Idunn otočila azprofilu ho pozoruje. Spěšně se kní obrátil ausmál se, protože ho její pohled uváděl do rozpaků. Chtěl, aby jí bylo jasné, že ví, že se na něj dívá. „Můžu se vás na něco zeptat? Snad vám to nebude připadat moc nezdvořilé.“

Týr ji vyzval, ať pokračuje. Tušil, čeho se otázka bude týkat, protože se sní setkával častěji než sjakoukoli jinou. Ukázalo se, že hádal správně.

„Jak jste přišel kté jizvě na čele?“

„Ktomu se bohužel žádná zajímavá historka neváže. Prostě jsem se vdětství vyboural na tříkolce. Rozjel jsem to na plné pecky anedával pozor. Najel jsem předním kolem do díry vchodníku, přepadl přes řídítka arozsekl si čelo. Bylo to ošklivé zranění, ale mohl jsem dopadnout ihůř.“

„Kdybyste nosil ofinu, nebyla by jizva vidět.“

To už Týr vyzkoušel. Na všech fotkách zdětství, až do dvanácti let, měl dlouhou hustou ofinu sahající až kobočí. Potom si však uvědomil, že vypadá jako nějaký trapný beatlesák, aod té doby nosil vlasy ostříhané nakrátko. „Nijak zvlášť mi nevadí, že je vidět. Je to přece jedno. Někdy ztoho dokonce vzejde příjemná konverzace.“

„Já jsem se neptala jen proto, aby řeč nestála. Zajímá mě všechno, co se týká zranění. Zranění tvoří důležitou součást mojí práce. Obvykle už ovšem nevidím, jak se hojí.“

Týr se stěží ovládl, aby nezvedl obočí. Idunn si zřejmě všimla, že ho její vyjádření překvapilo, adodala: „Ale vás se na tu jizvu asi ptají všichni, že?“

Nad odpovědí nemusel dlouze přemýšlet. „Přesně tak. Už jsem si na to zvykl adávno to pro mě není citlivé téma.“

„To znám. Kdykoli se sněkým seznámím, ptá se mě každý na to samé. Takže vám tu otázku můžu ušetřit arovnou vám odpovědět. Vybrala jsem si jako specializaci soudní lékařství, protože to pro mě je zajímavý obor. Zajímavější než běžná doktořina. Nebavilo by mě pracovat slidmi. Sživými lidmi.“

„Chápu. Aneměl jsem vplánu se vás na to ptát. Ale jsem rád, že jste mi to řekla.“ Nebyla tak úplně pravda, že by se jí na to nechtěl zeptat. Přemýšlel nad tím aněkdy by na to určitě přišla řeč. Pravděpodobně při zpáteční cestě.

Nenapadlo ho, co ktomu dodat, atak se vautě opět rozhostilo ticho.

Zdálo se, že sněžení konečně polevuje. Týr lépe viděl před sebe adohlédl dál než na pár metrů před kapotou ana nejbližší patníky na krajnici.

„Tohle je děsné týrání zvířat,“ zabručela Idunn aTýr stočil pohled směrem, kam se dívala. Bylo tam stádo koní, kteří se choulili vhoufu, aby se navzájem aspoň trochu uchránili před vánicí. Žádný přístřešek vokolí nestál, ikdyž vtakovém počasí člověk nedohlédl příliš daleko.

Týr se opět soustředil na silnici. „Já myslím, že koně zimu snášejí dobře. Jinak by přece nebyli venku. Majiteli na nich určitě záleží. Jsou to odolná zvířata.“

„To tvrdíte vy.“ Idunn nepůsobila přesvědčeně. „Zajímáte se okoně?“

„Já? Ne.“ Týr se poprvé od chvíle, co ho kpřípadu povolali, upřímně usmál. Představa, že by si jako zálibu vybral jezdectví, mu připadala natolik absurdní, že se stěží ubránil smíchu. „Avy? Jezdíte na koni?“

„Ne.“ Úsečná odpověď nevybízela kdalší konverzaci. Takový měl přinejmenším Týr dojem. Třeba jen přehlédl možnost rozehrát nové kolo rozhovoru. Stím už se ale nedalo nic dělat.

Čím víc se vzdalovali od silnice, tím hůř byla cesta sjízdná. Když projeli kolem cedule snápisem Malý Hvarf, věděl Týr, že se blíží kcíli. Vzpomněl si na upozornění, že teď nemá odbočovat, ale musí pokračovat rovně. Po chvíli konečně dorazili kodbočce vedoucí ke statku, kam měli namířeno. Cedule snápisem Hvarf je ujistila, že jsou na správné cestě. Název odkazující na zapadlou polohu statku nebyl zvolen náhodně, protože jakmile odbočili, stočila se cesta do doliny, kterou předtím ze silnice neviděli.

Cesta ke statku nebyla prohrnutá aTýr vduchu děkoval nadřízeným za to, že mu přidělili jeden ze služebních terénních vozů svysokým podvozkem. Ze všech sil se snažil auto udržet vkolejích vyjetých od kolegů, kteří dorazili před nimi, ale úplně se mu to nedařilo. SIdunn sebou házeli ze strany na stranu, skoro jako kdyby pluli po rozbouřeném moři. Idunn křečovitě svírala držadlo na stropě adruhou rukou si na klíně držela svůj objemný fotoaparát, aby nesklouzl na zem. Týr se spokojil stím, že pevněji uchopil volant.

Prostorný dvůr nabízel dostatek parkovacích míst, přestože už tu stálo několik aut. Dvě znich si Týr pamatoval zkonvoje – naprosto stejné vysoké džípy jako ten jeho. Vedle stály dva další terénní vozy spolicejním logem, které nejspíš patřily místní stanici. Zbývající dvě vozidla, sedan adžíp, byla zavátá sněhem. Vpodobných případech bývala na místě činu také velká dodávka technického oddělení, ale tentokrát se rozhodli sjejím vysláním počkat, až se umírní počasí apolicie nechá prohrnout cestu. Zatím nevěděli, jestli ktomu dojde večer, vnoci, nebo až ráno. Do té doby si budou muset vystačit spřístroji anástroji, které přivezli ssebou.

Před očima se jim objevila obrovská obytná novostavba, celá osvětlená. Vedle stály čtyři další budovy: renovovaný starý dům propojený svilou, chlév, kozí chlívek akůlna.

Jakmile Idunn aTýr vystoupili zauta, ozval se zchléva hlasitý štěkot. Záhy ovšem utichl, když zamířili knovému domu, kde už se pod stříškou nad vchodem shromáždili ostatní. Týra nijak nepřekvapilo, že sem dorazilo tolik kolegů. Statek spadal do policejního okrsku kraje Vesturland akromě týmu zReykjavíku se připojili také zástupci vyšetřovací centrály zAkranesu. Ti vzhledem kzávažnosti případu apočtu obětí neprodleně požádali oposilu zhlavního města.

Pod stříškou to smrdělo. Jedna žena ze skupinky si všimla Týrova udiveného výrazu aukázala na loužičku zvratků na vyhřívaném chodníku, ohraničenou tyčkami spolicejní páskou, aby do ní nikdo nešlápl. „Tomu muži, co je našel, se cestou zdomu udělalo špatně. Apředtím ivevnitř.“

Tím vyhasly poslední zbytky Týrovy naděje, že místo činu není tak příšerné, jak se obával.

Kolegové měli bílé ochranné kombinézy skuklami přes hlavu, nos aústa zakrytá respirátorem ana očích ochranné brýle. Jeden znich podal Idunn aTýrovi průhledné sáčky se stejnou výstrojí.

Idunn vypadala vkukle zvláštně. Když pod ni vtěsnala dlouhé husté kudrnaté vlasy, zdála se její hlava oněkolik čísel větší. Stěží přes ni přetáhla popruh fotoaparátu, který si zavěsila kolem krku. Nikdo to však nekomentoval, většina přítomných odvrátila pohled jinam.

Týrovi dělalo potíže jednotlivé kolegy rozpoznat, protože jim příliš neviděl do obličeje. Některé přesto poznal. Všiml si svého nadřízeného Huldara, který mezi ostatními díky nadprůměrné výšce výrazně vyčníval. Podle postavy rozeznal idrobnou Línu adalší policistku pak poznal podle barvy pleti. Byla černoška, čímž se od jinak stejnorodé skupiny nápadně lišila. Jmenovala se Karólína anastoupila současně sTýrem. Spolu sjedním Polákem je přijali ve snaze zvýšit rozmanitost policejního oddílu. Nápad vzešel zHuldarovy hlavy, atřebaže ho Týr jinak považoval za poměrně neschopného vedoucího, musel uznat, že tohle se mu povedlo. Sám místo získal spíš šťastnou náhodou anepochybně ktomu přispěl inízký počet uchazečů. Jeho spojení se Švédskem stačilo na to, aby nadřízeným připadal dostatečně odlišný od dosavadních zaměstnanců. Islandské podsvětí se navíc vposlední době stávalo drsnějším než kdy dřív anabývalo podobu známou zokolních zemí, kde Týr načerpal zkušenosti.

„Já rozhodně fotit budu. To je bez debat,“ prohlásila Idunn asevřela fotoaparát, jako by očekávala, že jí ho někdo zabaví. Hörd chtěl zabránit sporům mezi soudní lékařkou areykjavickou policií, atak nakonec ustoupil apovolil fotografy dva.

Table of Contents

1. KAPITOLA ● STŘEDA

2. KAPITOLA ● DŘÍVE

3. KAPITOLA ● STŘEDA