Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vítězslav Jareš

Masové kuličky se šlehačkou

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8860. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Jarmila Hanková
Návrh obálky Martina Charvátová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2023
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2023
Text © Vítězslav Jareš, 2023
Ilustrace na obálce © massonforstock/Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-6928-3 (uPub)
ISBN 978-80-271-6927-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3818-0 (print)

ČÁST PRVNÍ
MARTINA

Martina – perfektní večer

Ten večer musí být perfektní! A taky že bude! Navrhne Pavlovi, aby si našli nějaký větší společný byt. To jeho dojíždění… to je jako střídavý vztah. Aspoň takto se jí to začalo jevit. Teď nastala ta správná chvíle. Její ustrašený instinkt konečně blahovolně přikývl, orazítkoval toto rozhodnutí a s přejícím úsměvem podepsal. Zpočátku byla opatrná. Není divu, její exmanžel s líbivým obalem se proměnil v proradného křiváka, který by na výstavě padouchů vyhrál hlavní cenu pro masové zlotřilce. Její křehkou důvěru v mužské pokolení zmrazil, rozbil, ona se roztekla a ještě ji ve finále vyfoukal fénem, že po ní nezbylo ani památky. Vyfoukaná důvěra! To tedy dopadla. Zanechal jí dárečky. Zpočátku vůbec netušila, že přestal chodit do práce. Ne, ne. Ani zdání. Naopak začal navštěvovat herny a zapadl mezi družné kumpány a povaleče. Prohry, alkohol, lelkování, nevěry, půjčky a následně exekuce jejich společného majetku a rozvod, který přišel příliš pozdě. Exekuční mašinérie ji svou cirkulárkou začala rozřezávat napříč, podélně, diagonálně, zevnitř i svrchu. Jak si vzíti mistra v disciplíně budižkničemovství. Naštěstí potkala Pavla a konečně se zase vše v dobré obrátilo. A dnes se bude oslavovat víc věcí.

V zámku zarachotily klíče. Konečně je tady! Dveře se pomalu otevřely, zjevil se Pavel a vstoupil s obrovskou květinou v ruce. Svazek červených růží. Ne, na to, aby jí nosil květiny, si nikdy nepotrpěl. Bože, jak jsou spjatí. Má velkou intuici, pomyslela si rozzářená Martina a vrhla se k němu. Zlehka zaregistrovala, že se tváří tak nějak otupěle, ale proč? Tuto zmatenou myšlenku zahlušila spousta dalších pozitivních. „Ahoj, miláčku! To jsou krásný kytky.“

Radostně ho objala. „Děkuju. Dneska se hodí. Budeme slavit. Máme co. Překvapení!“ Dlouze ho políbila, ale připadal jí nějak ztuhlý. Jemně se vyprostil. „Překvapení? To je skvělé. Vážně skvělé!“ řekl tak trochu mechanicky. Uchopila růže a přivoněla si. Vůně sice nic moc, ale jinak byly nádherné. Pevné stonky, květy tuhé, prostě krása. „Musím je dát hned do vody. A taky to oslavíme. Koupila jsem bifteky. Snad je neupeču moc jako minule. Ale už jsem se poučila.“

Dosedl na malou židličku v chodbě, pozoroval ji, jak nadšeně vyndává velkou skleněnou vázu, kterou jí koupil ve sklárně v Malé Skále, kde si vyzkoušeli sami i foukání skla. Hand made glass. Jo, takových už moc není. Martina zastříhávala konce stonků a láskyplně je vkládala do vody. „Ty jsou vážně moc hezký. Vážně moc. Vždyť jsi říkal, že je živých škoda, že brzy zvadnou. Že jsou lepší nějaký trvalky? Tak proč tak najednou?“

Neodpovídal jí, ale ona byla tak zaujatá aranžováním květin, že si toho vlastně ani nevšimla. Neviděla, jak tupě zírá na sedřené kožené tenisky. Žádné tkaniny a umělotiny. Poctivá kůže. To měl rád. Chodil v nich i v zimě. Ty jsi měl za předky Eskymáky, ne? Dobírala si ho několikrát. Zimomřivý opravdu nebyl. Oproti ní. Ještě jednou květiny přehlédla kritickým okem s nakloněnou hlavou a spokojeně přikývla. Poté se otočila k němu. „Máš už hlad?“ Květinové rozněžnění vystřídal ženský pragmatismus. „A proč se konečně nezuješ?“

Pořád tak zíral před sebe.

S úsměvem si povzdechla. „Se tváříš jako boží umučení. Dneska slavíme přece! Překvapení! Nejsi zvědavý jaký?“

Přikývl, aniž by odvrátil zrak od svých popraskaných bot.

Úsměv jí přešel. „Stalo se něco?“ už i ona nasadila trochu ustrašený výraz. „Někomu něco? Nějaký úraz?“

„Ne. To ne. Nic takového. I když. Ale tak nějak jinak.“

„Proboha, co teda? Ti vůbec nerozumím. Dneska.“

Začal si konečně rozvazovat tkaničky. „Nikomu, koho znáš, se nic nestalo. Jako fyzicky, myslím. Máme tady nějakýho panáka?“

„Toho ferneta. Teda jestli jsme ho… ale ne, ještě tam něco bude.“

„Tak to rozlej.“

„Nachladila jsem sekt. Když máme co slavit.“

„Potřebuju tvrdej,“ řekl neústupně.

Proč se na mě pořád nedívá?

„Potřebuješ tvrdej, naliju ti tvrdej,“ řekla trochu trucovitě.

Přikývl. „Jak já tě mám rád. Strašně moc!“ řekl náhle vroucně. Zvláštně náhle. Ale ta náhlost ji nezajímala. Ale způsob, ten tón, ta spontánnost, ta něha v hlase. Jakoby se vzduch kolem prohřál a tetelil. Klišé scéna, klišé pocit, ale krásný. Podívala se na něho s uvědoměním si, jak je šťastná. Konečně se jí díval do očí. Ten jeho láskyplný pohled. Ale zároveň tak nějak bolestný, uvědomila si. Copak láska bolí? Tedy šťastná láska? Ano, někdy svírá.

„Já na ty slova nejsem,“ řekl a nadechl se. „Ale… ale musím říct, že jsem nikoho v životě neměl raději.“ Zase s takovým podivným úsměvem sklopil zrak.

„Děkuju,“ zašeptala. „Já ti půjdu nalejt,“ řekla v náhlých rozpacích.

Podíval se na ni, zavrtěl hlavou. „Vlastně ani ne. Nějak mě přešla chuť.“

„Tedy, chlape, víš ty, co vůbec chceš?“ zeptala se zvesela.

Uhnul pohledem, kousl se do koutku rtů a přikývl. „Vím.“

Zpozorněla. „Před tím ses tvářil zaraženě. Ale teď vypadáš hrozně. Jako by někdo umřel.“

„Nikdo neumřel. Zatím. To ne. Spíš naopak. Tak nějak.“

„Co to povídáš, proboha?“

„Ale. Jak bych to vysvětlil.“

„Jak asi? Přece normálně. Vždycky jsme si všechno říkali. Tak snad v tom můžeme pokračovat.“

„Já vím. Jenže… jenže tohle je jiné. Jenom hledám nějakou vhodnou formu.“

Nakonec ji našel. Bylo to prosté. „Jak jsem řekl. Mám tě moc rád. Jako nikoho jiného předtím. Ale…“

„Ale co?!“

„Ale musíme se rozejít.“

Zasmála se. „Co to je zase za pitomej vtípek? Zrovna dneska.“

Jenže on se netvářil, jako že vtipkuje. Pořád to tam měl. Tu bolest v očích. A právě kvůli tomu pohledu se v ní začaly objevovat pichlavé varující myšlenky. Začalo to jednou. Zahlušila ji. Jenže vyskočila další výstražní. Svítila jasně červeně. BACHA! I tu se snažila ignorovat. Jenže ten jeho výraz! „Co to je za pitomej vtip?“ zeptala se znovu. Jenže tentokrát už ne pobaveně. Ale se strachem. Strachem a obavou z toho, co asi tak náhle a úplně nesmyslně přichází. Zbláznil se? Je pořád nemocný? Nějakou dobu se s ní nechtěl vídat, že má vleklou chřipku, tak aby ji nenakazil. Neviděla ho dlouho. Nějaký nežádoucí účinek? Zatmění mysli? Pocítila slabost. Paniku. Těžká víčka.

Promluvil věcně. „Je mi to moc líto. Moc. Ale nemůžeme spolu už být.“

Vytřeštila oči. Konečně naplno pochopila, že to tak nějak jako snad myslí vážně, nebo co!?? „Co to říkáš za nesmysl?“

„Bohužel. Vím, že budu za hajzla. V tvých očích teda. Ale není to nesmysl. Musí to skončit. Mezi námi.“

Začala se nahlas smát. Nepatřičně. Na první pohled hloupě. Ale na první. „To si jen tak přijdeš mírnix týrnix a vyklopíš tady na mě takovou hovadinu?“

Pokrčil rameny.

„Máme se rádi?“ zeptala se.

Přikývl. „Já ano.“

„Já samozřejmě taky. Takže co… a proč bychom se jako měli rozejít? Z ničeho nic! Taková krávovina! Řekni mi nějakej pitomej důvod. Dva lidi se nerozchází přece, když se mají rádi? Pokud to nejsou úplní hlupáci. Takže proč… proč bychom jako my dva? My přece žádní pitomci nejsme!“

„To ti nemůžu povědět,“ řekl a zase ten jeho sklopený zrak.

Dostala vztek. „Jasně, tak že ty sem po nějakým čase napochoduješ a jen tak mi tady na prahu vpálíš, že mě máš rád jako nikoho před tím a potom mi dáš jako zákusek, že jdeš od válu? To jako myslíš, že to jen tak? Nejdřív mě zblbneš. Já husa se do tebe zamiluju, přesvědčím sama sebe, že všichni chlapi nejsou úplní pitomci. A ty potom na mě vyrukuješ s takovou neuvěřitelnou blbostí! Co si, sakra, o sobě vůbec myslíš?“

„Já vím, já vím,“ blekotal.

„Můžeš mi, prosím tě, říct proč? Co jsem ti udělala? Řekni mi, co jsem ti udělala?“

„Ty? Ty samozřejmě nic! O tobě to celé není.“

„Tak o čem, kruci? O čem teda? Že tě popadl takovejhle amok? Z ničeho nic. Mám právo! Mám právo, abys mi řekl proč!“

Zprudka vstal. Já prostě nemůžu! Nemůžu ti říct proč. Já… asi bude lepší, když půjdu. Dej mi vědět, kdy si mám přijít pro věci. Až tady nebudeš. Nechám ti potom klíče na stole. A zabouchnu.“

„A zabouchneš. Za sebou. Za námi. Jen tak. Super! Vážně super!“ povahou mírná Martina vztekem vibrovala. „To se mi snad zdá! To přece! Přece není možný tohleto! Řekni, že to je nějakej tvůj nejapnej vtip! Nějaká hloupá sázka! Trapná! Že tohle…“ rozhodila rukama. „Že tohle nemůže… to přece!“

„Promiň. Moc se omlouvám. Já. Já tě mám moc rád. Ale promiň.“

„Moc rád? Kdybys opravdu měl, tak takhle nikdy! Lháři! Kecálisto!“

„Odpusť. I když vím, že to asi nedokážeš.“

Martina ukázala ke dveřím. „Vypadni! Ty… ty… okamžitě vypadni! Srabe jeden!“

Přikývl, otevřel dveře, udělal dva kroky a pomalu je zavřel. Jen to tak trochu cvaklo. A Martina zůstala sama. Nevěděla, jak dlouho strnule zírala na zavřené dveře. Ještě před pár minutami se celá natěšená třásla na perfektní večer. Večer ve dvou. A takhle. Ale proboha proč?

Před časem… Martina – nervy před

A je to tady! Pracovní pohovor v severském nábytkovém řetězci Li-ne-a NORWEGIAN furniture, k. s., které všichni prostě přezdívali Linea, se neúprosně blížil. Rozhodující kolo. Třetí. Za sebou měla on-line pohovor s hlavní HR manažerkou Linea z centrály a osobní schůzku s personalistkami na pobočce na Chodově, kde by v případě úspěchu měla nastoupit. Jenže pořád tam byla ta záludná vsuvka v případě. Mrkla na hodinky. Jo. Jede včas. Ale stejně jí to neuklidnilo. Tep kolik? Tak sto dvacet? Sto padesát?

Seděla ve firemním autobusu, který jezdil z metra. Kousek od ní seděly dvě ženské. Jindra a Uršula. Jindře letos čas odklepl čtyřicítku. Kulatý obličej, trochu neustále vyvalené oči, jakoby její celý život se proměnil ve velký údiv. Asi tím, že někdo workáč nepovažuje za stěžejní bod životaběhu. Černé vlasy, stažené do culíku, nahoře a po stranách jí trochu řídly, což kontrastovalo s hustým černým obočím. Dárek od Stalina? Trochu silnější zadek a chodí doširoka jako námořník. V práci naprostá perfekcionistka a tuto vlastnost vyžadovala po ostatních, čímž je iritovala. „Do prdele, když jdu na směnu s ní, připadám si jako před zkoušecí komisí u státnic,“ zasténal tuhle kolega Viktor. A to ho čekaly tři směny s Jindrou po sobě. Inferno na workáči.

Uršule bylo tak přes pětapadesát, i když byste jí to nehádali. V Čechách se usadila před lety po přestěhování ze Slovenska. Snaha mluvit česky vycházela tak na půl. Kartami zamíchalo ještě spolubydlení s Brňankou a její hantec. Měla krátké vlasy, takový klučičí sestřih. Barvila si je mahagonovou barvou, ale vždy se to nějak zmrvilo a vyšla z toho ostře rezavá. Měla obličej prakticky bez vrásky. Kdyby se o tomto kožním zázraku dozvěděli v marketingu nějaké firmy na výrobu krémů, okamžitě by ji angažovali do reklamní kampaně. Její vyhlazený obličej akceleroval jedinou lichotku od exmanžela za třicet let soužití: „Ta tvoje držka je jako prdel mimina na malovaným nočníku!“ Hodila po něm kastrolem. Nočník nebyl po ruce. V kastrolu byla vroucí polévka. Uršulina energie se vyznačovala přebujelým napětím a zatím do ní nikdo nedokázal našroubovat pojistky. Její verbální dikce a kadence působila, jako byste pouštěli nahraný hlas dvakrát rychleji. Často nosila na hlavě červenou pletenou čepici, ze stejné vlny svetr a sukni. Procházela červeným obdobím. Vše si upletla na ubytovně. Všem rozdávala pletené dárky. Po večerech spolubydlící civěla na Ordinaci v růžové zahradě a ona pletla červené svetry. Hladce obrace, hladce, obrace drmolila přitom potichu do dialogů přeplácených nevěrohodných herců. Zrovna včera se ale pohádaly, protože spolubydlící Uršule zamokřila jako vždycky všechny její ručníky, jak si je dávala pod hlavu, když ležela ve vaně. A nakonec jimi vytřela podlahu, po které capkala, aniž by se osušila. „Proč si jich teda nekoupíš víc u vás v práci? Máš slevu, ne!“ Bránila se spolubydlící, jako by zaměstnanecká sleva byla logickým odůvodněním mokření jejích prodřených ručníků.

Uršula se protáhla. Moc se nevyspala, chtěla doplést ten svetr, který veze v igelitové tašce z Alberta a kterým chce obdarovat ředitele obchodního domu Igora, až půjde kolem na kontrolu. Šplhy, šplhy. Ten bude šťastný!

Autobus na zpomalovacím retardéru drsně poposkočil, protože řidič jel až příliš rychle. Skoro to vypadalo, že těsně před ním ještě přidal. Všichni cestující sebou škubli jako klasy při poryvu větru. I Martině cukla hlava. Uršula nadzvedla čepičku, prohrábla si krátce šedivé zastřižené vlasy, vyklonila se do uličky, aby viděla na řidiče. „Somár zachujený. To je ten holohlavý. Hentý… oný… v tej palici nič nemá.“

Jindra se také naštvala. „Hlavně, že on má vypolstrovanou sedačku.“

„Pokaždý, keď to tady hopsne, si namelu kostrč. Vždycky.“

Jindra kousla do čokoládové tyčinky. „Prý to dělá naschvál,“ řekla s plnou pusou.

Uršula konsternovaně nadzvedla obočí. „Si děláš prdel? Chuj placatý.“

Martina se snažila představit si placatého chuje, ale fantazie byla ještě rozespalá a zívající.

„Blanka z kuchyní to říkala. Prý ho zná,“ upřesnila Jindra.

„Ta zná všetkých a všechno,“ příkře odsoudila kolegyni Uršula.

„Hm, to teda jo,“ řekla a zachrastila obalem od tyčinky. Poté se na chvíli odmlčely. Jindra si začala rozepínat a opět zapínat stříbrný zip na rukávu kožené bundy, kterou si minulý týden půjčila od kamarádky v práci. Ten den se náhle ochladilo a kolegyně měla ve skříňce bundu navíc. Jindra ji zálibně přejela pohledem. Možná si pořídí taky něco takovýho, připadá si tak nějak drsněji. Chlapsky. Pootočila hlavu směrem k Uršule. „Co včera? Všechno v poho?“ zeptala se.

Uršula mávla rukou. „Hej. V pohodě. Elka ušla.“ Náhle se zarazila a ušklíbla se. „Iba Viktor zase nestihnul odpísať všetky věci do sana. Som to musela udělat za neho.“

Jindra se pobaveně uchechtla. „Hmmm… copak Viktor. Myslí pořád na nějaký blbosti. Když jsem měla minule šichtu, dělal kamiony on a zapomněl do patra poslat černý eskery.“

„Mu je podobné.“

„Pak se mi snažil nakecat, že nebyly. Jenže já měla starej oppregning, tak jsem mu ho ukázala. A sklapnul.“

„Boly tam. V operáku.“

„Jasně že byly. Má další černý puntík. To ať zkouší na někoho jinýho. Nějakou dilinu.“

„Oná… Mrázová zo svetiel by mu to sežrala. Ta je blbka.“

„Ale já ne. Já teda ne,“ řekla a pokývala chmurně hlavou, jako by rezolutně zamítla Viktorovu prosbu o slitování. Recyklace patří k základním firemním pilířům, a tak Viktor v tomto duchu bude rozšmelcován a přetaven na záchodové prkýnko.

„Chuj. Sloní nám oddelenie,“ řekla Uršula.

„Sloní od začátku,“ potvrdila Jindra výhružně. Zachmuřila se a dodala: „Musíme ho nějak vyštípat.“

Kolegyně na ni pohlédla s povytaženým obočím. „Šéfová ho len tak nevyrazí.“

Jindře se oči proměnily v štěrbiny. „Na něco přijdeme,“ řekla tajemně a zip zapnula tak zprudka, že ho vytrhla z jezdce. „Prdele. Za to taky může on!“

Uršula samozřejmě souhlasila. Popuzoval je. Znesvětil jejich oddělení. To jedině ony dvě pro workáč dýchaly. Měly vysokooktanové pracovní tempo. Jindra opravdu patřila mezi firemní profíky. Klobouk dolu. Ale. Velké ALE plápolalo jako americká vlajka nad Iwo Jimou. Ostatní kolegy tolerovaly. Superstar, Popelkovou alias Popelku, Honzu. Pracovali… dostatečně. Dejme tomu. Ale on? Viktor? „Já ho od nás prostě dostanu! Stůj co stůj,“ řekla temně Jindra. Obě unisono přikývly a zahleděly se někam do blízké budoucnosti a zaobíraly se v duchu budoucím trudným osudem kolegy Viktora. Ne, ten z toho nevyvázne. Už dehet bublá, už se peří dere.

Jindra se zadívala na Uršulu. Aspoň že je tam ona. „Ty jediná… ty jediná z oddělení o těch věcech na place přemejšlíš,“ pochválila ji.

„Vďaka,“ špitla Uršula a několikrát polkla. Zatvářila se blaženě. Snad se i trochu štěstím zapýřila. Oči jí zvlhly. Její modla. Její vzor. Její velitelka. Jenom ze žuly vytesat. Zrovna předevčírem si na ubytovně vystavila fotku na poličku. Jejich společnou. Z výletu na Dobříš. „Kdo je to,“ zajímala se spolubydlící.

„Má kolegyňka,“ vysvětlila dojatě Uršula.

Spolubydlící přiblížila tvář k fotografii, zkoumala ji, po chvilce se narovnala, zatvářila se pochybovačně a jenom pokrčila rameny. „Tváří se jako čůza.“

Čůza?! Řekla čůza? Ano, řekla. Uršula se znovu naštvala, když si na to vzpomněla. Takhle ji urážet! Příkladná svatokrádež.

Martina je poslouchala, ale polovině věcí nerozuměla. Sana? Elka? Eskery? Operák? Oppregning? To na ni mohly chrlit rovnou hieroglyfy. Firemní hatlamatilka. Přestala se o ty dvě zajímat a koncentrovala se na sebe. A na to, co ji čeká. Obavy stoupaly. Schoulila se v mysli do obranné ulity. Netušila, proč si vzpomněla na kolegyni Báru a posledního klienta v minulém zaměstnání. Ten indický zákazník na ni ječel, že mu nesahá ani po kotníky, že ona je z nízké kasty. Nechtěl slyšet, že to není možné, a ať ten zatracený plechový model Pražského hradu ve výloze mu okamžitě prodá. Vztekle dupal, z úst mu létaly sliny, jak řval, ať sebou kouká mrskat. Marně se mu snažila tím svým tichým hláskem vysvětlit, že je napevno přišroubovaný, vruty jsou zrezlé, a že ho už v nabídce dávno nemají. Ani by ho nemohla projet kasou, a že to je jenom stará už trochu oprýskaná dekorace. Nedal si to vymluvit, křičel na ni a ona jen dál a dál vše trpitelsky snášela se sklopenou hlavou.

Když tehdy konečně vypadl a rázná Bára obsloužila svého zákazníka, přišla za ní a snažila se ji povzbudit. „Já bych toho pičuse nakopla tak do rozkroku… táááák! Až by mu ten jeho turban odsvištěl někam na Mars.“ Strnula a zamračila se. „Podívej. Poprskal nám to tady.“ S výrazem odporu Barbora popadla hadr a začala stírat sklo pultu. Zachmuřila se ještě víc a podívala se zblízka na hadr. Ježíš, vždyť je to nějaký žlutý. Asi kari. Fuj. Bych ho šoupla do trouby. Turbaňáka. A bylo by. Pičus na kari.“

Martina se při vzpomínce trochu pousmála. Copak Bára. Ta se dokázala ubránit. Škoda, že už nebudou spolu dělat. Nastoupila u nich na sídlišti do Lidlu. Do několika dní měla práci. A Martina? Zatím nejistota. „Hele, proč by tě nevzali? Jsi fajn a na flooru to umíš, jsi milá ke kliošům… by byli sami proti sobě,“ snažila se ji včera uklidnit po telefonu. Nepomohlo. Stejně se křečovitě přidržovala madla v autobusu a v soukromí své mysli se naštvala na ten svět, nepříznivý osud v podobě nenadálého úmrtí galantního majitele malého krámku se suvenýry na Pražském hradě, jehož provoz tím pádem skončil. Měli tam skvělý kolektiv. Říkaly si Zlatěnky. Zlatěnky ze Zlaté uličky.

Bára jen pokrčila rameny, když se to dozvěděla. „Hulil jako fabrika. Není divu, že s ním tenhle poslední infarkt šlehnul,“ glosovala posmutněle.

Proto se Martina snažila najít nové zaměstnání. V tom malém, trochu ošuntělém butiku pracovala skoro dvacet let. Stereotypní ale jistota. Jenže stačil jeden infarkt, jedna smrt a pět nezaměstnaných ženských. Nedostaly totiž ani poslední výplatu a její úspory? Smích. Každý rok se na silvestra dušovala, že si bude měsíčně odkládat tři tisíce na horší časy. A každý rok zůstalo u předsevzetí. Když platíte sama nájem a splácíte polovinu dluhu, který zanechal bývalý manžílek gambler, těžko se spoří. Hlavně myslet pozitivně, nabádají v každé chytré knize o rozvoji a zvládání stresových životních situací. No jasně. Ani to nemohla přiznat své mámě, která by jí určitě pomohla. Ale to by ji do zblbnutí opakovala. Hned jsem ti to říkala, že je to línej parchant. Ani kus polena neumí pořádně uříznout. Máma si vzala hajného a z ní se také stal myslivec. Martina vyrůstala s rodiči na Šumavě. Její máma poměřovala ostatní podle toho, jak uměli uříznout rychle a čistě kus polena motorovkou. Kdo selhal, o něm říkala, že má ručičky maximálně na nehtíčky. Ne, matce o dluhu neřekla. Ostatně to je její problém. Jo, copak její bývalej. U kterého výherního automatu je asi právě nalepenej?

Nahlas si povzdychla. Padla zelená, řidič zařadil, rozjel se na křižovatce a zpoza konkurenčního obchoďáku vykoukla budova Li-ne-y NORWEGIAN furniture, k. s. Postavili ji ve tvaru kvádru v modro zeleném provedení. Typických barvách norského bytového řetězce.

Martina – všichni se chystají na svíčkovou

Vyhrnuli se z autobusu a všichni zamířili spěšným krokem stejným směrem. Vystoupali na vyvýšené parkoviště a přes přechod se hnali k služebnímu vchodu. „Dneska je svíčková! To si vezmu domů aspoň čtyři porce. Manžel tu naši lineáckou miluje. A kluci taky. Tak aby se zase nehádali,“ oznamovala korpulentní žena a zvedla na zdůraznění záměru vyplundrovat zaměstnaneckou kantýnu igelitku, skrz kterou prosvítal velký počet umělohmotných krabiček na jídlo. Samozřejmě zakoupené v Linea za cenu poníženou o zaměstnaneckou slevu.

„Dneska je svíčková? Tak do tý jdu taky,“ odpověděla jí kolegyně a její pohled získal takový zasněný nádech. Voňavá představa svíčkové plápolala ve vzduchu stejně jako firemní prapory a sešikovala chuťové pohárky do vyrovnaných řad. Trubte na poplach! Aspoň je se na co těšit. Člověk nebude tak vnímat pichlavé poznámky otrávených zákazníků, že není to a to zboží a jejich výpady, že ještě včera na internetu informovali, že téhle krabice liten fisk jsou v obchodě dva kusy. Celé dva kusy? Dva kusy? V Linea? Do druhého dne? Proberte se, přátelé! Ale hlavně, že bude svíčková. Svíčková je tady asi dobrá, pomyslela si Martina. To je třeba si zapamatovat.

Na parkoviště přijela světle hnědá stará škodovka stopětka. Původně tmavě hnědá, ale slunce a čas… dlouhý čas. Na dveřích měla plotrem nápis OLD COUNTRY B´Y. Mezi B a Y byly zbytky po lepidle, jak někdo písmeno O odlepil. Auto zastavilo, Martina si všimla řidiče s dlouhými šedivými vlasy a v kovbojském klobouku s páskem a kovovými kulatými plíšky kolem jeho klenby. Z místa spolujezdce vystoupila hezká dívka v modrobílých pruhovaných kalhotách, červené mikině s kapucí a velkých extravagantních brýlích se skly ve tvaru slz se zdviženými úzkými konci vzhůru. Připomínaly spíš nějaká americká šedesátá léta. Černovlasá, rovná ofina, světlounká skoro průsvitná pleť, trochu šikmé oči. Babička prý byla z Vietnamu, šuškalo se po baráku. Ale kdo ví? Každopádně měla malý nos, velké oči. Skoro jako manga. Dívka mávla na pozdrav řidiči a vydala se k služebnímu vstupu.

„Hele, Superstar. A ten její nemožnej tatíček. Její bodyguard,“ řekla korpulentní dáma s milionem mističek bažících po svíčkové.

„Chudák. Pořád ho mít za zadkem.“

„Prý pro ni jezdí každej den. Večer ráno. A to jí bylo už dvacet.“ „Je nějakej divnej.“

„To teda je. Tomu bych svíčkovou nepřinesla.“

„Jak říkám. Chudák holka.“

Auto vypustilo z výfuku oblak tmavého smradlavého kouře a prudce vyrazilo, jako by řidič v katastrofickém filmu prchal před ženoucím se zničujícím požárem. Už jenom parkoviště čpělo prací a pro old counrty boye bez O bylo zaměstnání poslední možností, jak by se měl umělec živit. Podle jeho vozového parku se dalo usuzovat, do jaké míry v tom byl úspěšný. Parkoviště jinak zelo ještě prázdnotou, do deváté, kdy se otevíralo, zbývala víc než hodina. Martina měla ještě čtvrt hodiny čas. Zatím bezpečná čtvrthodinka, kdy o nic nejde. Zhluboka se nadechuj, zklidni tep, nabádala se. Ke služebnímu vchodu došla jako poslední, dveře těsně před ní zapadly, takže musela zazvonit na ochranku.

Už když stoupala po schodišti, dýchala na ni atmosféra ruchu a spěchu. Zaměstnanci, kteří parkovali v garáži pro zaměstnance, ji svižně předbíhali, pohybovali se rychlým tempem, někdo bral schody po dvou. Navzájem se zdravili. Tykali si. To už ji na prvním pohovoru informovali. „My si tady všichni tykáme. Nevadí, Martino? I s ředitelem Igorem. Prostě všichni.“ Ne, nevadilo jí to. Symbol, že jsou na jedné lodi. Platově sice ne, ale tykání bylo to poslední, co by jí vadilo. Ty holky z personálního byly milé. Při tom pohovoru se uvolnila. Byly takové vřelé. A nebyla to póza. To Martinu potěšilo a říkala si, že je tam správně.

Vystoupala po schodišti a čekala na vrátnici u ochranky ve frontě. Zaměstnanci si přebírali scannery a zapisovali jejich čísla do sešitu. „Taky scanner?“

„Ne, já jdu na pohovor.“

Přeměřil si ji zachmuřeným pohledem a přikývl. „Hmmm. Vy? Ale jo. To půjde.“

Jeho kolega v modré uniformě bezpečnostní firmy se uchechtl. „Si ho nevšímejte. Dělal u nás personálního. Tejden.“

Kolegu to rozčílilo. „No jo, chytrej,“ ohnal se rukou zvláštním pohybem přes hlavu jako baseballový nadhazovač. „Tak se zapište do tohodle sešitu. A tady máte visačku,“ řekl a podal jí cedulku visitor, kterou si pověsila na krk.

„Fajn. Počkejte. Zavolám tam. Vaše jméno?“

„Chudíková. Martina.“

„Zavolám, aby si pro vás přišli.“

Její nervozita se akcelerovala. Škubla sebou, když uslyšela hlášení z rozhlasu. Připomnělo jí to dobu školních let.

„Milí kolegové, přeji vám dobré ráno. Dneska má daily manažera Pepa. Odpoledne bude mít službu Karel. Předpověď hlásí na dnešek krásné počasí, takže můžeme očekávat spoustu zákazníků. Pohodový den. Kdyby něco, volejte naše číslo sto čtrnáct.“

„Paní Chudíková, bude to pár minut trvat, mají nějakou schůzku,“ řekl jí člen ochranky. „Nevadí,“ mávla rukou. Aspoň bude mít čas zklidnit bublající tep.

Prudivá Jindra a nešika Viktor – čistý vzduch na oddělení

Uršula s Jindrou se převlékly do pracovního a odpíply si na píchačkách příchod. „Jdeš na hentú… snídačku?“

„Ani ne, nestíhám, stavím se v sanu, vezmu druháky a jdu na bejsik.“

Uršula měla začátek směny až za půl hodiny, ale raději si přivstala, aby mohla doprovodit svou velitelku. Ze šplhu po tyči by dostala za jedna. Rozdělily se a Jindra zamířila k točitému kovovému schodišti, když se jí oči rozšířily, zaleskly, dech se zúžil, chlupy povstaly, čelo se zploštilo, nehty povyrostly a zaostřily se. Spatřila třídního nepřítele číslo jedna. Kolegu Viktora. „Co ty tady? Vždyť nemáš směnu!?“ vyslala k němu hřejivá slůvka oslazená napalmem.

„Mám školení. Home furnishing.“

„V tvým případě se to mine účinkem. Zbytečný náklady.“

Viktor se dvakrát rychle po sobě nadechl. „Hele, Jindro.“

„Zase si podělal objednávky! Nedoplnil jsi zboží k hlavní uličce! Nedal jsi streamer na výprodej, neodepsal jsi artikly do sana, nepřeházel si ramínka!“ vysypala ze sebe zuřivě.

„Taky jsem zapomněl spláchnout.“

Zamračila se ještě víc.

„Milá Jindřiško, prostě každá lidská činnost má určité procento chybovosti. Vem si to, že i některé děti jsou nechtěné. To si neber osobně.“

Zamračila se nejvíc. Pokud jste hledali experta na mozkový klystýr alias kartágo, Jindra v této disciplíně vyhrála několik posledních olympiád. Ježíš pravil: „Když tě někdo udeří na pravou tvář, nastav mu i druhou.“ Ježíš evidentně nepočítal s Jindrou, to by musel dát dovětek, že nakonec po druhé tváři i čelo. Tady dvě tváře nestačí, hned na nich naskakují hnisavé boláky a temné fleky.

Jindra zlehka dupla. „Nikdo ve workáči slonit nebude! Až odejdeš, vyčistí se na oddělení vzduch!“

Viktor zavrtěl hlavou. „Tohle je už vážně moc. Já se taky dovedu naštvat, nemysli si. Ať to řeší Daniela. Takhle to nejde.“

„Jako půjdeš žalobníčkovat?“

„I kdyby. Vy s Uršulou za ní lítáte pořád, že jsem tohle a že jsem tamto. No, nekoukej, vím to od ní. Mávl jsem nad tím rukou, ale co je moc, to je moc. Že se vyčistí vzduch na oddělení. Nic, nechci kvůli tobě přijít ještě pozdě na školení.“

Martina– pracovní pohovor

Bázlivě těkala očima zjednoho na druhého. Sympatický Marek se na ni povzbudivě usmál. „Nebojíte se nás snad, že ne?“ Přišel trochu později, mezitím si povídala spřípadnou vedoucí Danielou. Martina cítila, že by si rozuměly. Zatím si tedy vykáme. Jasně, tykačka bude asi až vpřípadě, že sem člověk nastoupí.

Marek si odkašlal. „Martino, sháníme někoho do úložných prostor.“

„Tady se tomu říká workáč,“ řekla Daniela apovzbudivě se usmála.

„Workáč,“ zopakovala mechanicky Martina.

Marek prolétl opět očima její CV. „Povězte mi něco osvém posledním zaměstnání. Tady vCV čtu, že jste byla skoro dvacet let vjednom butiku se suvenýry na Pražském hradě. Tomu říkám věrnost. Ale unás je to podobné.“

Martina přikývla. „Ano, byla to doba. Aupřímně. Kdyby nezemřel majitel aneskončilo to tam, zůstala bych tam dál. Vyhovovalo mi to tam. Kolegové. Práce. Prostředí Hradu.“

Marek přikývl. „Taková romantika, že ano. Tady je to trochu jiné. Dovedete si to asi představit. VLinea jste před tím už byla, předpokládám.“

„Samozřejmě, že byla. Mám odsud hodně věcí. Skleničky, nádobí, borovicový kuchyňský stůl…“

„Takže naše produkty se vám líbí?“ otázal se Marek.

„Samozřejmě. Vždycky se těším na nový katalog. Teda teď už bohužel…“

„Už se netiskne. Všechno je teď on-line. Ataky šetříme naši planetu,“ řekl Marek surčitou nostalgií vhlase, protože vtomto případě se v něm hodnota firmy chránit planetu alidi trochu bila. Také měl rád jejich katalog vpapírové podobě. Nadechl se apokračoval. „Jenom nevím, jestli si dovedete představit, jak je to tady náročné. Fyzicky ipsychicky. Denně tady jsou tisíce atisíce zákazníků. Musíte pracovat vtakovém mumraji. Dřív jsme ani nechtěli moc brát na tato exponovaná místa lidi přes padesát. Je to tu vážně náročný. Ale teď máme iprogram zaměstnávání padesát plus. Že se Linea profiluje jako sociální, je realita. Nejsou to jenom řeči.“

„Vím.“ řekla Martina. „Ale mě ještě není…“

Marka to pobavilo. „To jsem vůbec takhle nemínil.“

Do rozhovoru se vložila Daniela. „Jak si vlastně představujete, že bude probíhat váš pracovní den?“

Martina měla suché rty. Cítila, jak jí rty praskají. Vjejí fantazii islyšela. Jako pukání ledů. „Předpokládám, že budu radit zákazníkům, budu jim ukazovat, kde co je. Atak.“

Daniela přikývla. „To určitě, ale je toho víc. Budete dělat objednávky. Na dodávky zboží. Ze začátku je to dost složité. Vždy odpoledne dostaneme seznam artiklů, které jedou zcentrálního evropského skladu vHolandsku. Ale zároveň je tam zboží iznašeho skladu, které je nutné doplnit. Aby to nebylo tak jednoduché, kolem čtvrté jsou ještě aktualizované. Musí se to překontrolovat audělat volná místa na ty doplněný artikly. Ana závěr ještě večer jednou. Systém monitoruje, co se za den prodalo, aje nutno na tyto artikly připravovat paletová místa. Jezdí buď celé palety, nebo mixy. Nějaké zboží se prodává zpalet, jiné je takzvané ready to sell… zboží vmultipacích, které se dává do regálů. Není toho úplně málo. Ale dá se to zvládnout. Potom se také dělají komunikace. Různé streamery, visačky, musíte kartonovat. Krabice se musí průběžně odvážet dozadu do drtičky na papír. Jestli tady začnete pracovat, to uvidíte, kolik je tady kartonu. Poškozené zboží se musí odepsat aodvézt do zlevněného zboží. Když se dá ještě použít. Tomu se tady říká do sana. Jako do sanatoria. Ráno musíte spolupracovat sdekoratéry, kterému se říká deko. Rozhodně to není jenom otom, že ukazujete zákazníkům, kde co je, aprodáváte. Je to těžké. Musíte se koncentrovat na elka. Podle slova leveranse. To jsou ty objednávky. Neudělat chybu, apřitom odpovídat na dotazy.“

Martina protáhla obličej. Marek propletl prsty do sebe adíval se na ni starostlivě. „Jste na to připravená? Je to úplně jiný styl práce než vnějakém malém krámku, kam se vejde pár zákazníků. Je to tady takový… tlak. Víte, nezlobte se, tady si říkáme věci na rovinu. Trochu mi připadáte taková nesmělá. Plachá. Abyste nám za měsíc dva nezdrhla. To by bylo zbytečné pro obě strany. Vy se budete něco pod stresem učit. My ztratíme čas zaučováním apotom budeme muset hledat dál.“

Martinu odmítavě zavrtěla hlavou. „Možná tak vypadám, ale já něco vydržím.“

„Máte představu ofiremních hodnotách?“ zajímal se Marek.

„Starost olidi aplanetu. Inspirovat ostatní. Soudružnost. Ekonomičnost. Přímost. Zlepšovat arecyklovat. Originalita, která posouvá. Prostě vytvářet lepší život pro lidi. Za přiměřené finance. Inspirace.“

Daniela uznale přikývla. „Teda, je vidět, že jste se doma připravila. To máte plusové body.“

Martina pokrčila rameny. „Mně ty hodnoty připadají sympatické. Bez problému se snimi dokážu ztotožnit.“

„Fajn. Co se vám nejvíc líbilo na minulé práci?“ zajímal se Marek apořád měl na tváři zlehka nedůvěřivý výraz.

„Kolegyně. Jistota. Svou práci jsem zvládala. Těšila jsem se tam. Nějak to hezky plynulo. Co si budeme povídat. Krásné prostředí. Pražský hrad. Celá ta energie. To mi bude určitě chybět. Ráda jsem chodila zpráce pěšky dolů na Malostranskou. To splynutí shistorií. Nějak mě to povznášelo. Mám ráda naši historii. Itřeba historické filmy. Noc na Karlštejně si nenechám nikdy ujít.“

„Jo, to je pěkný,“ přikývl Marek. „Ale přece jenom. Pražský hrad atakovýhle náš prodejní barák. Trochu kolos. To je kapku rozdíl. Jste si opravdu jistá? Já třeba na vašem místě bych se snažil najít něco na té Malé Straně. Tam je přece spousta různých krámků. Jste to nezkoušela?“

Daniela nervózně zaťukala prsty na stůl apodívala se na kolegu významně. Copak mi ji chceš tady rovnou odradit? Já potřebuju na svoje oddělení novýho člověka, přece! Brzdi, brzdi! Pohled opět stočila na Martinu avstřícně se usmála. „Předpokládám, Marku, že se tady Martina určitě rozmyslela azvažovala to, že? Ale nějaký důvod, proč se uchází omísto zde, jistě má.“

Martina přitakala: „Ano. Jednak bydlím tady odsud kousek. Potom ta jistota. To je pro mě důležitý. Amožná taky chci zkusit něco nového.“

„Zkusit. Nezní moc přesvědčivě,“ řekl Marek pokračujíc vskeptickém duchu.

Daniela se už podívala značně naštvaně aMarek její nazlobený pohled zachytil. Přece ji jenom testuju. Jestli to myslí vážně. Jen mimoděk zlehka pokrčil rameny azeptal se: „Budete schopná pracovat do devíti do večera? Máme tady směny od osmi do sedmi aod desíti do devíti. Ikdyž se to teď asi bude zkracovat na osmou. Není to problém?“

„Ne. Jestli narážíte na to, jestli mám děti. Tak nemám,“ konstatovala akousla se do rtu. Posmutněla, pohled stočila koknu, vmyšlenkách na okamžik odplula kamsi mimo místnost. IMarek poznal, že se dotkl citlivého tématu. Povzdechla si, uvědomila si, že je na pracovním pohovoru, rukama si uhladila nohavice, jakoby se tímto gestem chtěla zpátky přenést do přítomnosti. Nechtěla to rozvádět aoni na ni taktně netlačili. Ano, je jí už hodně přes čtyřicet let, děti nemá, atak to zůstane. Ona se stímto stavem smířila už dávno, když zjistila, že je mít nemůže. Jenom její opět let mladší Pavel to těžce nese. On děti miluje. Ale ji prý víc. Aspoň jí to tvrdil, když mu jednou bolestně nadhodila, jestli si nechce najít jinou. Mladší ahlavně plodnou. „Tak ze mě bude doživotní vedoucí na táboře avedoucí kroužku mladých modelářů,“ odpověděl jí apřitiskl ji ksobě. „Ale tebe neopustím. Ani kvůli nějakému dítěti.“

„Které bys ale mohl mít! Vždycky jsi chtěl! Mohl by ztebe být otec. Mohl bys…“

„Ale nemám,“ skočil jí do řeči. Pohladil ji. Políbil, silně stiskl ruku. „Aani pro to nic neudělám. Tedy pokud chceš se mnou zůstat.“

Samozřejmě, že chtěla. Milovala ho. „To víš, že chci.“ Zasmál se. „Hele, to je jako znějakýho romantickýho filmu. Neříkají ti Angelika?“ zlehčil to aona to přijala. Ano, vté chvíli byla Angelika. Jeho Angelika. Byla to jenom slova, ale zapustila kořeny vjejím srdci. Zahřálo ji to aod té doby ho měla ráda ještě víc. Ještěže ho má. Když jí osud nedopřál roli mámy. Ještě že ho má. Na tváři ji zahrál úsměv.

Marek si odkašlal. Zmateně zamrkala. Jsi na pohovoru! Vzpamatuj se! Teď není nostalgická chvilka! Ani romantická! Nesmutní nad sebou akoncentruj se! Jde ti opráci přece! „Směny prostě zvládnu, jak bude potřeba,“ řekla sebevědomě.

„Dobře. Takže dlouhé směny do večera by vám neměly dělat problém. Ale přece jenom. Nepodceňujte to. Je to velký rozdíl, když jste tady na baráku jedenáct hodin, někdy víc, když je frmol.“

„To opravdu zvládnu,“ řekla pevným hlasem. Nenechá se zviklat.

Daniela se povzbudivě usmála. „Taky mám ten dojem.“

Marek starostlivě nakrabatil čelo. „Dobrý lidi, co vydrží takový nápor, se prostě shánějí špatně. Ikdyž by se řeklo, že spousta lidí hledá práci. Ale tady je opravdu hukot. Na druhou stranu když se tady někdo zapracuje, je poté spokojený. Dovedeme se osvé lidi dobře postarat. Někteří jsou tady skoro od začátku. Téměř třicet let. Hodně jich je tady patnáct dvacet let. Ito určitě svědčí, že naši zaměstnanci jsou tady spokojení.“

Daniela povzbudivě mrkla. „Marek nadhodil to správné téma. Teď se budeme trochu chválit my. Bonusy. To je vždycky příjemné téma.“

„To samozřejmě je. Vím, že jsou tady nějaké větší příplatky za víkendy, než je obvyklé,“ řekla Martina.

„Přesně tak. Agarantujeme vám dva víkendy vměsíci volné. Ale taky dva pracovní. Stěmi příplatky. To už udělá na výplatní pásce hezkou částku.“

„To určitě ano.“

„Taky tady máte benefit vhodnotě dvanáct tisíc za rok. Sodexo kartičku. Můžete ji použít na divadla, kina, do lékáren, nebo si zajet na nějaký pěkný wellness víkend,“ řekla Daniela.

Marek si přisadil. „Máme tady skvělou zaměstnaneckou kantýnu. Můžete si koupit ijídlo domů. Samozřejmě nápoje zdarma, čerstvé ovoce, sleva na naše produkty.“

„Jinak tady samozřejmě máte otevřený přístup kdalším pozicím. Je tady velká možnost se posunout dál. Když už jste vbaráku… tedy zaměstnanec… tak máte při výběrových řízeních na určitě pozice trochu konkurenční výhodu. Naší snahou je opravdu vytvářet lepší každodenní život pro mnoho lidí. Jednoduchý styl. Jednoduché linky. Obnova, vylepšení, udržitelnost. Příroda. Prostě úcta kplanetě aklidem. Respekt apokora. Kzaměstnancům, zákazníkům. To jsou důležité obsahy našeho snažení.“

„Tomu rozumím. Já mám moc ráda přírodu. Arespektuji ji. Včetně lidí.“

Marek po sobě dvakrát rychle přikývl. „Ano. Respektujeme iodlišnosti unašich zaměstnanců. Diversita. Iinteligenční. Nikoho tady neponižujeme. Naopak dáváme šanci krůstu asebezlepšování se. Každý může na sobě pracovat. Posouvat se. Ale svoboda tady vládne ivdalších oblastech. Kulturní, náboženské, ipolitické. Ostatně isexuální orientace je každého věc. Amáme před tím respekt. Tohle je pro nás také důležité. Bere se to jako samozřejmost. Ve většině zemí. Ale tady to přece jenom zdůrazňujeme, aby bylo jasno.“

„Stím samozřejmě taky nemám problém.“

„Dobře.“

„Mně se ale líbí. Já cítím, že má nějakou vnitřní sílu. Ikdyž to na první pohled nevypadá.“

„Já si myslím, že by to zvládla. Aže vydrží.“

„To klapne.“