Přeložila Věra Klásková

Translation © Věra Klásková, 2023

Cover and Illustrations © Lukáš Tomek / Tomski&Polanski, 2023

© LEDA, spol. s r. o., 2023

ISBN 978-80-7335-832-7

Obsah

PRVNÍ KNIHA DŽUNGLÍ

MAUGLÍHO BRATŘI

LOVECKÁ PÍSEŇ SÉÓNIJSKÉ SMEČKY

KÁ NA LOVU

PUTOVNÍ PÍSEŇ BANDARŮ

„TYGR, TYGR!“

PÍSEŇ, KTEROU MAUGLÍ ZPÍVAL NA PORADNÍ SKÁLE A TANČIL PŘITOM PO ŠÉR CHÁNOVĚ KŮŽI

BÍLÝ LACHTAN

LUKANON

RIKKI-TIKKI-TAVI

DARZÍHO ZPĚV

TÚMÉ Z RODU SLONŮ

ŠIVA A LUČNÍ KOBYLKA

SLUŽEBNÍCI JEJÍHO VELIČENSTVA

POCHODOVÁ PÍSEŇ TÁBOROVÝCH ZVÍŘAT

SLONI OD DĚLOSTŘELECTVA

TAŽNÍ VOLCI

JEZDEČTÍ KONĚ

MEZCI OD ŠROUBOVACÍCH DĚL

ZÁSOBOVACÍ VELBLOUDI

VŠECHNA ZVÍŘATA SPOLEČNĚ

KONEC

DRUHÁ KNIHA DŽUNGLÍ

JAK SE ZRODIL STRACH

ZÁKONY DŽUNGLE

PURÁNBHAGATŮV ZÁZRAK

KABAROVA PÍSEŇ

VPÁD DŽUNGLE

MAUGLÍHO PÍSEŇ PROTI LIDEM

HROBAŘI

PÍSEŇ VLNKY

KRÁLŮV ANKUS

PÍSEŇ MALÉHO LOVCE

QUIQUERN

ANGUTIVAUN TAINA

ZRZAVÝ PES

ČÍLOVA PÍSEŇ

JARNÍ BĚH

PÍSEŇ NA ROZLOUČENOU

Bálú

Ká

Baghíra

Všichni tři

KONEC

JEDEN PŘÍBĚH NÁDAVKEM

V RÚCHU

JEDINÝ SYN

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

EDIČNÍ POZNÁMKA

PRVNÍ KNIHA DŽUNGLÍ

MAUGLÍHO BRATŘI

Teď luňák domů vede noc

a netopýr vzlétl vstříc tmám.

Stáda se choulí v ohradách –

kraj do rána patří nám.

To je pýchy a moci hodina,

dráp, kel i spár naostři.

Slyš volání: Všem dobrý lov,

kdo zákon džungle ctí!

Noční píseň džungle

V Séónijských vršcích nastal teplý, dusný večer. V sedm hodin se otec Vlk probral z celodenního odpočinku, podrbal se, zívl a jednu po druhé si protáhl tlapy, aby z jejich konečků vytřásl ospalost. Matka Vlčice ležela opodál, veliký šedý čumák položený přes čtveřici pošťuchujících se, kníkajících vlčat. Do ústí jeskyně, kde pospolu žili, svítil měsíc. „Augrr!“ pravil otec Vlk. „Je čas jít zase na lov!“ A užuž se chystal vyjít z doupěte a seskočit ze stráně, když vtom se před prahem mihl drobný stín s chundelatým ohonem a zaskučel:

„Štěstí nechť tě provází, ó vůdce vlků! A štěstí a silné bílé zuby nechť mají tvoje vznešené děti, aby nikdy nezapomněly na ty, co na tomhle světě trpí hladem!“

Byl to šakal Tabákí, olizovač zbytků. Indičtí vlci Tabákím opovrhují, protože rejdí po okolí, tropí neplechu, roznáší klevety a na vesnických smetištích žere hadry a cáry kůže. A mají z něj i strach, poněvadž Tabákí je ze všech obyvatel džungle nejnáchylnější k amoku – to pak zapomíná, že se kdy někoho bál, pobíhá po pralese a kousne každého, kdo se mu připlete do cesty. Když se pomine malý Tabákí, tak se mu klidí z cesty dokonce i tygr, neboť divokého tvora nemůže potkat nic horšího než pominutí mysli. My lidé tomu říkáme vzteklina, ale pro ně je to šílenství a před ním utíkají, seč mohou.

„Pojď tedy dál a rozhlédni se,“ pronesl upjatě otec Vlk, „ale nic k snědku tady není.“

„Pro vlka možná ne,“ opáčil Tabákí, „ale pro tvora tak bídného jako já je i oschlá kost hotová hostina. Copak si my, Gídar lóg, šakalí lid, můžeme vybírat?“ Proplížil se do zadní části jeskyně, kde objevil kost z jelena, na níž zbyla trocha masa, usadil se a začal ji radostně hryzat.

„Vřelé díky za tuhle pochoutku!“ olízl si pysky. „Ty vaše vznešené děti jsou půvab sám! Jak veliké mají oči! A to jsou ještě maličké! Jistě, jistě, měl bych mít na paměti, že královské děti bývají zmužilé hned od narození.“

Ano, Tabákí věděl stejně dobře jako všichni, že není nic horšího než vychvalovat potomky před nimi samými. A těšilo ho pozorovat, do jakých rozpaků tím přivedl matku Vlčici a otce Vlka.

Tabákí seděl, ani se nehnul, kochal se uličnictvím, které natropil, a pak jen tak na okraj prohodil:

„Veliký Šér Chán střídá loviště. Od příštího měsíce bude lovit mezi zdejšími vrchy – tak mi to aspoň řekl.“

Šér Chán byl tygr, který žil dvacet mil odtud poblíž řeky Vaingangy.

„Na to nemá právo!“ vyhrkl rozzlobeně otec Vlk. „Podle zákona džungle nemá právo měnit loviště bez včasného varování. Vyplaší nám zvěř v okruhu deseti mil. A já… já musím v těchto dnech zabíjet za dva.“

„Ne nadarmo mu jeho matka říkala Langrí, Kulhavec,“ pronesla klidně matka Vlčice. „Od narození pajdá na jednu tlapu. To je přece důvod, proč zabíjí jen dobytek. Vesničané od Vaingangy na něj mají zlost a on teď míří sem, aby rozzlobil i naše vesničany. Budou po něm v džungli slídit, a až zapálí trávu, budeme muset s dětmi utíkat. Na mou duši, jsme za to Šér Chánovi tuze vděční!“

„Mám mu to vyřídit?“ opáčil drze Tabákí.

„A ven!“ štěkl otec Vlk. „Táhni se lísat ke svému pánovi! Už jsi tady nadělal škody ažaž.“

„Tak já tedy jdu,“ řekl Tabákí tiše. „Šér Chána už je slyšet dole v houštinách. Mohl jsem si ušetřit námahu.“

Otec Vlk se zaposlouchal a skutečně, z temného údolí, jež sbíhalo k říčce, uslyšel chraptivé, vzteklé, táhlé skučení tygra, který nic neulovil a je mu fuk, jestli se o tom dozví celá džungle.

„Pitomec!“ řekl otec Vlk. „Začínat noční práci takovým kraválem! Copak si myslí, že naši jeleni jsou jako ti jeho vypasení volci od Vaingangy?“

„Pst! Dnes v noci neloví volka ani jelena,“ okřikla ho matka Vlčice. „Loví člověka.“ Skučení se změnilo v jakési brumlavé vrnění, které jako by se linulo ze všech stran. Byl to zvuk, jenž vyplaší dřevorubce a tuláky, spící pod širým nebem, a někdy je nažene tygrovi přímo do tlamy.

„Člověka!“ odtušil otec Vlk a ukázal přitom všechny svoje bělostné tesáky. „Ale fuj! Copak nemá okolo tůní dost brouků a žab? To musí žrát člověka? A navíc v našem revíru?“

Zákon džungle, který nikdy nenařizuje nic bez důvodu, zakazuje všem zvířatům napadat člověka kromě případů, kdy člověk svým mláďatům ukazuje, jak zabíjet, a loví přitom mimo revír své smečky neboli kmene. Skutečným důvodem je, že zabít člověka znamená, že dříve či později přitáhnou na slonech bílí muži s puškami a s nimi stovky hnědých mužů s gongy, rachejtlemi a pochodněmi. A odskáče to pak všechno živé v džungli. Sama zvířata to zdůvodňují tak, že člověk je nejslabší a nejbezbrannější ze všech živých tvorů, a je tudíž nesportovní se ho dotknout. Zvířata rovněž tvrdí – a to je pravda –, že ten, kdo žere lidi, dostane prašivinu a vypadají mu zuby.

Kočičí předení sílilo, až nakonec vyvrcholilo ryčným „Rrrráááá!“, což je tygří signál k útoku. Vzápětí se ozvalo Šér Chánovo zavytí – netypické pro tygra.

„Minul,“ prohodila matka Vlčice. „Copak je zas tohle?“

Otec Vlk vyběhl na pár kroků z jeskyně a uslyšel, jak Šér Chán divoce mručí a cosi mumlá, zatímco sebou zmítá v roští.

„Toho mamlase nenapadlo nic lepšího než skočit dřevorubcům do táborového ohně, takže si popálil tlapy,“ odfrkl si otec Vlk. „Tabákí je s ním.“

„Něco se škrábe k nám do kopce,“ zastříhala jedním uchem matka Vlčice. „Připrav se.“

Větvičky v houští šustily. Otec Vlk přisedl na zadek a chystal se skočit. A kdybyste v té chvíli mohli zpovzdálí přihlížet, naskytla by se vám úžasná podívaná: viděli byste vlka ustrnout v půli skoku. Otec Vlk se vymrštil dřív, než viděl, nač se vrhá, a pak se pokusil sám sebe zastavit. Výsledek byl ten, že vyskočil několik stop do vzduchu a přistál skoro přesně na místě, odkud se odrazil.

„Člověk!“ vyštěkl. „Člověčí mládě! Koukej!“

Přímo před ním stálo a drželo se za spodní větev nahé snědé děcko – sotva to umělo chodit –, heboučké, dolíčkovaté mrně, jaké v noci do vlčího doupěte málokdy vkročí. Vzhlédlo k otci Vlkovi a zasmálo se.

„Tohle je člověčí mládě?“ otázala se matka Vlčice. „Ještě nikdy jsem žádné neviděla. Dones mi ho sem.“

Pokud je to nutné, vlk, zvyklý nosit vlastní mláďata, dokáže vzít do tlamy vejce, aniž by ho rozmáčkl, takže ačkoli se čelisti otce Vlka pevně sevřely na zádech dítěte, nemělo ve chvíli, kdy ho složil mezi štěňata, na kůži ani škrábnutí.

„Takový drobek! A je úplně holý – a kurážný!“ pronesla jemně matka Vlčice. Děťátko se mezi vlčaty dralo co nejblíž k jejímu hřejivému kožichu. „Ó jé! Už se krmí s ostatními. Tak tohle je tedy člověčí mládě! Mohl se snad kdy nějaký vlk pochlubit, že má mezi svou drobotinou člověčí mládě?“

„Tu a tam jsem něco podobného zaslechl, ale v naší smečce, co pamatuji, je to věc nevídaná,“ odvětil otec Vlk. „Je to takové holátko, mohl bych ho jedním máchnutím tlapy zabít. Ale kouká po mně a strach nemá, vidíš?“

Měsíční svit v ústí jeskyně pohasl, protože do vchodu vrazil velikou hranatou hlavu a plece Šér Chán. Za jeho zády kvílel Tabákí: „Můj pane, můj pane, sem vešlo!“

„Šér Chán nám prokazuje náramnou čest!“ pravil otec Vlk, oči však měl plné hněvu. „Copak by Šér Chán rád?“

„Svou kořist. Vešlo sem člověčí mládě,“ zavrčel Šér Chán. „Jeho rodiče utekli. Vydejte mi ho!“

Jak předtím správně otec Vlk odhadl, Šér Chán skočil do táborového ohně dřevorubců a popálil si tlapy, takže byl ještě teď bolestí bez sebe. Ale otec Vlk věděl, že ústí jeskyně je pro tygra příliš úzké. Už teď musel Šér Chán kvůli nedostatku místa krčit plece a přední tlapy jako člověk, který by se chtěl pustit do rvačky v sudu.

„Vlci jsou svobodný národ,“ pronesl otec Vlk. „Přijímají rozkazy od vůdce smečky, a ne od nějakého pruhovaného dáviče dobytka. Člověčí mládě je naše. Zabijeme ho sami, pokud se nám zachce.“

„Zachce-nezachce! Co je tohle za žvásty? Při býku, kterého jsem skolil, copak mám čmuchat v tvém psím pelechu po něčem, co mi právem náleží? Mluvím k tobě já, Šér Chán!“

A slují se rozlehl hromový tygří řev. Matka Vlčice ze sebe setřásla mláďata a vrhla se kupředu. Její oči zářily ve tmě jako dva zelené měsíce a zavrtávaly se do planoucích zraků Šér Chána.

„A odpovídám ti já, Rakša, Démonka. Člověčí mládě je moje, Langrí, slyšíš dobře: moje! Nebude zabito. Bude běhat se smečkou a se smečkou i lovit. A nakonec, ty lovče nahatých mláďat, žroute žab, zabíječi ryb, nakonec uloví tebe! A teď se pakuj, nebo – při Sámbharu, kterého jsem skolila (protože já se vyhladovělým dobytkem neživím) – skončíš ještě chromější, než jsi přišel na svět, ty šelmo džungle s popálenýma tlapama! Kliď se!“

Otec Vlk na to užasle zíral. Už bezmála zapomněl na doby, kdy si matku Vlčici poctivě vybojoval ve střetnutí s pěti dalšími vlky, když běhala se smečkou a neříkalo se jí Démonka jen tak pro nic za nic. Otci Vlkovi by se snad Šér Chán postavil, ale proti matce Vlčici obstát nemohl, neboť věděl, že má výhodu domácího prostředí a bude bojovat na život a na smrt. A proto z ústí jeskyně s vrčením vycouval, a když vyklidil pole, zpovzdálí zařval:

„Na vlastním dvorku štěká každý pes! Uvidíme, co na tohle hýčkání člověčích mláďat řekne smečka. Mládě patří mně a nakonec v mých zubech i skončí, vy zloději s chundelatými ohony!“

Matka Vlčice se celá udýchaná vrhla ke svým mláďatům. Otec Vlk jí vážně řekl: „Šér Chán má v tomhle pravdu. To mládě musíme ukázat smečce. Stále si ho chceš nechat, Matko?“

„Jestli si ho chci nechat?“ zajíkla se. „Přišel k nám v noci, nahatý, osamělý a hladový, a přece neměl strach! Podívej, už odstrčil jednoho z mých maličkých. A ten kulhavý řezník by ho zabil a utekl by si k Vainganze, aby se vyhnul pomstě! Jestli si ho chci nechat? Nechám si ho, na mou věru! Jen klidně lež, Žabáčku. Ach, ty můj malý Mauglí – protože tak ti budu říkat: Mauglí, Žabák –, nastane čas, kdy budeš lovit Šér Chána tak, jako on lovil tebe!“

„Jenže co na to řekne smečka…“ přemítal nahlas otec Vlk.

Zákon džungle velmi striktně stanoví, že když si vlk najde družku, smí se stáhnout ze smečky, ke které přináleží; ale jakmile mu mláďata dorostou natolik, aby se udržela na nohou, musí je přivést na shromáždění smečky, které se zpravidla koná jednou měsíčně za úplňku – to proto, aby je ostatní vlci rozpoznali. Po této přehlídce si vlčata smějí běhat, kudy se jim zlíbí, a dokud neskolí svého prvního jelena, neexistuje žádná omluva pro dospělého člena smečky, který by některé z nich zabil. Trestem je smrt, jež vraha stihne přímo na místě, kde je dopaden – když se nad tím zamyslíte, bude vám jasné, že to takhle musí být.

Otec Vlk počkal, až se jeho mláďata naučí trochu běhat, a pak je jedné noci, kdy se konalo shromáždění smečky, odvedl i s Mauglím a matkou Vlčicí k Poradní skále, což byl pahorek pokrytý kamením a balvany, kde by se dokázalo v skrytu shromáždit na sto vlků. Na skalisku se vyvaloval Akéla, velký šedý Vlk samotář, který smečku vedl díky své síle a mazanosti, a pod ním sedělo přes čtyřicet vlků-bojovníků všech odstínů a velikostí, od veteránů s kožichem barvy jezevčí srsti, kteří si dokázali sami poradit s jelenem, až po černé tříročky, kteří si jen mysleli, že to dokážou. Vlk samotář je nyní vedl rok. V mládí dvakrát padl do vlčí pasti a jednou ho lidé ztloukli, div duši nevypustil; o lidských způsobech a zvycích tedy věděl své.

Na skále se toho moc nenamluvilo. Vlčata škobrtala jedno přes druhé uprostřed kruhu, tvořeného matkami a otci, a čas od času některý ze starších vlků došel k některému mláděti, pečlivě si ho obhlédl a bez hlesu se opět vrátil na své místo. Někdy nějaká matka vystrčila potomka do měsíčního světla, aby bylo jisté, že ho ostatní nepřehlédnou. Akéla ze své skály provolával: „Znáte zákon – znáte zákon! Dívejte se dobře, ó vlci!“ A úzkostlivé matky volání opakovaly: „Dívejte se, vlci, dobře se dívejte!“

Nakonec – a když ta chvíle přišla, matce Vlčici se zježila srst na krku – otec Vlk postrčil doprostřed Žabáka Mauglího, jak ho nazývali. A on tam seděl, smál se a hrál si s oblázky, které se blyštěly ve svitu měsíce.

Akéla nezvedal hlavu složenou na tlapách a dál monotónně provolával: „Dobře se dívejte!“ Zpoza skalisek se ozval přidušený řev, hlas Šér Chána, jenž ryčel: „To mládě je moje – vydejte mi ho! Co má svobodný národ společného s člověčím mládětem?“

Akéla ani nezastříhal ušima. Řekl jen: „Dobře se dívejte, ó vlci! Odkdy svobodný národ poslouchá cizí rozkazy? Dobře se dívejte!“

Vzápětí se ozvalo hluboké sborové vrčení a jeden mladý vlk, jemuž táhlo na čtvrtý rok, Šér Chánovu otázku vmetl Akélovi znovu: „Co má svobodný národ společného s člověčím mládětem?“

Zákon džungle nařizoval, že v případě, vznikne-li jakákoli pochybnost ohledně práva vlčete na přijetí do smečky, musí se za ně kromě otce a matky přimluvit alespoň dva další příslušníci smečky.

„Kdo se přimlouvá za tohle mládě?“ pronesl Akéla. „Kdo ze svobodného národa se přimlouvá?“ Otázka zůstala bez odpovědi a matka Vlčice se hotovila k boji, o němž věděla, že by byl její poslední.

Pak se na zadních tlapách vztyčil jediný jiný tvor, který směl být přítomen radě: Bálú, ospalý hnědý medvěd, který vlčata učil zákonu džungle, starý Bálú, který si mohl chodit, kam se mu zachtělo, protože se živil jen ořechy, kořínky a medem – a ten se teď vztyčil a zabručel.

„Jakže? Člověčí mládě?“ řekl. „Já se za člověčí mládě přimlouvám. Člověčí mládě nikomu neuškodí. Nemám dar slova, ale mluvím pravdu. Nechte ho běhat se smečkou, přijměte ho spolu s ostatními. Sám ho budu učit.“

„Potřebujeme ještě jednoho,“ pronesl Akéla. „Bálú se přimluvil – a on je učitelem našich vlčat. Kdo ještě se kromě Bálúa přimluví?“

Do kruhu se snesl černý stín. Byl to pardál Baghíra, který byl po celém těle inkoustově černý, ale v určitém světle se mu na srsti jako stíny na měňavém hedvábí míhaly pardálí značky. Baghíru znal každý a nikdo neměl chuť mu zkřížit cestu, jelikož byl vychytralý jako Tabákí, smělý jako divoký buvol a nevypočitatelný jako raněný slon. Hlas však měl hebký jako med divokých včel kanoucí ze stromu a kůži měkčí nežli prachové peří.

„Ó, Akélo a svobodný národe,“ zapředl, „nemám právo na tomhle shromáždění být, avšak zákon džungle praví, že panuje-li pochybnost ohledně toho, zda zabít novorozené mládě, život dotyčného mláděte je možné vykoupit. A zákon neříká, kdo tuto cenu smí nebo nesmí zaplatit. Mám pravdu?“

„Máš, máš!“ odtušili mladí vlci, kteří mají věčně hlad. „Vyslechněme Baghíru. Mládě lze vykoupit. Tak praví zákon.“

„Poněvadž vím, že nemám právo zde mluvit, žádám o dovolení.“

„Mluv tedy!“ vykřiklo dvacet hlasů.

„Zabít holátko je hanba. Kromě toho, řekl bych, že si s ním užijete hodně povyražení, až povyroste. Už se za něj přimluvil Bálú. A já k jeho slovu přidám tučného býka, právě zabitého sotva půl míle odsud, pokud člověčí mládě přijmete v souladu se zákonem. Co vy na to?“

Ozvala se změť hlasů, které říkaly: „Co na tom záleží? Beztak zahyne během zimních dešťů. Nebo se usmaží na slunci. Jak nám může uškodit nahatý žabák? Ať si běhá se smečkou. Kde je ten býk, Baghíro? Přijmeme ho.“ A vzápětí zaduněl Akélův hluboký hlas: „Dobře se dívejte, dobře se, vlci, dívejte!“

Mauglí si stále hrál s oblázky a nevšímal si vlků, kteří k němu jeden po druhém přistupovali a prohlíželi si ho. Nakonec všichni sešli z pahorku a zamířili k zabitému býkovi, takže na skále zůstali jen Akéla, Baghíra, Bálú a vlci z Mauglího rodiny. Ve tmě dosud řval Šér Chán, poněvadž strašně zuřil, že mu Mauglího nevydali.

„Ach, jen si vztekle řvi,“ zabručel si pod vousy Baghíra. „Protože přijde čas, kdy tě tohle holátko naučí řvát jinou písničku, anebo o člověku nevím ani zbla.“

„Udělali jsme dobře,“ podotkl Akéla. „Člověk a jeho mláďata jsou velmi moudří. Jednou z něj třeba bude užitek.“

„Správně, pomoc v čase nouze. Nikdo přece nemůže doufat, že povede smečku navždycky,“ řekl Baghíra.

Akéla na to nic. Přemítal o čase, který čeká každého vůdce smečky, když ho opustí síla a on slábne stále víc a víc, až ho nakonec vlci zabijí a nastoupí vůdce nový… A až jednou přijde řada na něho, bude zabit i on.

„Odveďte si ho,“ řekl otci Vlkovi, „a vychovejte ho, jak se sluší na příslušníka svobodného národa.“

A tak se tedy Mauglí, vyvážený cenou tučného býka a Bálúovou přímluvou, stal členem séónijské vlčí smečky.

Nyní musíme přeskočit celých deset nebo jedenáct roků a jen se dohadovat, jak úžasný život vedl Mauglí mezi vlky, protože kdyby se celá ta historie měla sepsat, vydala by na spoustu knih. Vyrostl s vlčaty, ačkoli z těch byli dospělí vlci skoro dřív, než se on stal chlapcem. Otec Vlk ho vyučil svému řemeslu a vštěpoval mu, jak rozumět džungli, dokud každý šelest trávy, každý závan vlahého nočního vzduchu, každé zahoukání sovy nad hlavou, každé zaškrábání drápků netopýra, který se na chviličku usadil na stromě, a každé šplouchnutí rybičky v tůni nebylo pro Mauglího stejně běžné a srozumitelné, jako pro obchodníka práce v jeho kanceláři. Když se zrovna neučil, lehával na slunci a spal a jedl a pak si šel zase zdřímnout; když se cítil špinavý anebo mu bylo horko, zaplaval si v lesních tůních, a když dostal chuť na med (Bálú mu vysvětlil, že med a ořech jsou k jídlu stejně dobré jako syrové maso), vyšplhal se pro něj, což ho zase naučil Baghíra. To si Baghíra lehl na horní větev stromu a volal: „Tak pojď, bratříčku!“ A Mauglí se zpočátku plazil po stromě jako lenochod, ale později se houpal mezi větvemi s odvahou šedivé opice.

Když se na Poradní skále konalo shromáždění, účastnil se ho a při té příležitosti zjistil, že když se na některého vlka upřeně zahledí, je dotyčný nucen sklopit oči, a tak na vlky občas zíral jen tak pro legraci. Jindy ale svým druhům tahal z tlapek dlouhé trny, jelikož od trnů nebo ostnatých plodů v kožichu vlci hodně zkusí. V noci scházel z kopce na obdělanou půdu a s náramnou zvědavostí pozoroval vesničany v jejich chýších, lidem však nedůvěřoval, protože mu Baghíra ukázal hranatou krabici se sklopkou, jež byla ukrytá v džungli tak dovedně, že do ní málem šlápl, a sdělil mu, že tohle je past nastražená lidmi.

Nade všechno rád chodil s Baghírou do temného, teplého srdce pralesa, aby zde proklimbal mátožný den, a v noci pak přihlížel, jak Baghíra loví. Když Baghíra dostal hlad, zabíjel hlava nehlava a Mauglí si počínal stejně – s jednou výjimkou. Jakmile byl dost velký, aby ledacos chápal, Baghíra mu sdělil, že se nikdy nesmí ani dotknout dobytka, poněvadž byl ve smečce vykoupen cenou býčího života. „Tvá je celá džungle,“ pronesl Baghíra, „a ty smíš zabít všechno, nač ti stačí síly; ale ve jménu býka, který tě vykoupil, nespíš nikdy zabít ani sníst kus dobytka, ať už mladý či starý. Tak zní zákon džungle.“ Mauglí zákon věrně dodržoval.

A rostl a sílil, jak ostatně musí růst chlapec, který ani neví, že se něčemu učí, a který nepřemýšlí o ničem jiném než o tom, co si dá k snědku.

Matka Vlčice mu jednou či dvakrát řekla, že Šér Chán je tvor, jemuž se nedá věřit, a že jednoho dne Mauglí musí Šér Chána zabít. Mladý vlk by si tuhle výstrahu připomínal hodinu co hodinu, Mauglí ji však zapomněl, neboť byl pouhý chlapec – ačkoli kdyby byl schopen mluvit lidskou řečí, sám sebe by označil za vlka.

Šér Chán mu co chvíli v džungli zkřížil cestu, protože jak Akéla stárnul a slábl, kulhavý tygr se začínal bratříčkovat s mladšími vlky ze smečky, kteří se za ním táhli a dojídali zbytky. Kdyby si Akéla troufl plně uplatnit svou autoritu, něco takového by jim nestrpěl. Šér Chán vlkům lichotil a divil se, jak se mohou tak vynikající mladí lovci podřizovat umírajícímu vlkovi a člověčímu mláděti. „Prý se mu na shromáždění neodvažujete pohlédnout do očí,“ popichoval je a mladí vlci vrčeli a ježili srst.

Baghíra, který měl oči a uši všude, o tomhle ledacos věděl a párkrát Mauglího důtklivě varoval, že se ho Šér Chán jednou pokusí zabít. A Mauglí se rozesmál a odpověděl: „Mám smečku a mám tebe… a Bálú, i když je to lenoch lenivá, by kvůli mně taky nějaký ten štulec rozdal. Proč bych se měl bát?“

Jednoho velmi parného dne dostal Baghíra nápad, který se zrodil z čehosi, co se mu doneslo. Snad mu to naznačil dikobraz Sáhí. Mauglímu to Baghíra pověděl, když spolu lelkovali v hloubi džungle a chlapec se opíral hlavou o jeho nádhernou černou srst: „Bratříčku, kolikrát už jsem ti povídal, že je Šér Chán tvým úhlavním nepřítelem?“

„Tolikrát, kolik je na téhle palmě ořechů,“ opáčil Mauglí, který přirozeně neuměl počítat. „A co má být? Chce se mi spát, Baghíro, a Šér Chán má jenom dlouhý ocas a plnou tlamu hlasitých řečí – jako páv Mór.“

„Jenomže teď není na spánek čas, Bálú to ví, já to vím, smečka to ví, a ví to i ten pitomý, pitomoučký jelen. Řekl ti to i Tabákí.“

„Hohó!“ zachechtal se Mauglí. „Tabákí ke mně nedávno přišel a vedl sprosté řeči, že prý jsem holé člověčí mládě a nehodím se ani k tomu, abych ze země vyrýpával buráky. Ale já ho popadl za ocas a párkrát jsem s ním bacil o palmu, abych ho naučil lepším způsobům.“

„To byla od tebe pošetilost, protože i když je Tabákí poťouchlík, mohl ti vyzvonit něco, co se tě úzce týká. Otevři oči, bratříčku! V džungli se tě Šér Chán zabít neodváží ze strachu z těch, kdo tě mají rádi, měj ale na paměti, že Akéla je stařičký a brzo přijde den, kdy nedokáže zabít jelena, a pak už nebude vůdcem. Stáří dolehlo i na mnohé z vlků, kteří si tě prohlíželi tenkrát, když tě rodiče dovedli prvně na Poradní skálu, a mladí vlci věří, protože jim to vtloukl do hlav Šér Chán, že pro člověka není ve smečce místo. Ani se nenaděješ, a bude z tebe muž.“

„Proč by nemohl muž běhat se svými bratry?“ otázal se Mauglí. „Narodil jsem se v džungli; dodržuji zákon džungle; mezi našinci se nenajde jediný vlk, kterému bych z tlapy nevytáhl trn… Vždyť to jsou mí bratři!“

Baghíra se rozkošnicky protáhl a přimhouřil oči. „Bratříčku,“ řekl, „sáhni mi pod čelist.“

Mauglí natáhl silnou snědou ruku a přímo pod Baghírovou hedvábnou bradou, kde obrovské převalující se svaly úplně zakrývala lesklá srst, nahmátl lysinku.

„V džungli nikdo neví, že já, Baghíra, nosím tohle znamení – památku po obojku. A přesto jsem se, bratříčku, narodil mezi lidmi a mezi lidmi, v klecích královského paláce v Udajpúru, zemřela moje matka. Tohle je důvod, proč jsem za tebe, když jsi byl nahaté mrně, tehdy na shromáždění zaplatil stanovenou cenu. Ano, i já jsem se narodil mezi lidmi. Džungli jsem jaktěživ neviděl. Krmili mě skrze mříže ze železné pánve, dokud jsem jednou v noci nepocítil, že jsem Baghíra, pardál, a žádná člověčí hračka. Jediným máchnutím tlapy jsem urazil ten hloupý zámek a odešel. A poněvadž jsem se naučil znát lidské zvyky, stal se ze mě větší postrach džungle nežli ze Šér Chána. Není to tak?“

„Ano,“ přitakal Mauglí. „Baghíry se bojí celá džungle – až na Mauglího.“

„Ach, ty člověčí mládě,“ pronesl černý pardál kromobyčej něžně. „A tak jako jsem se já vrátil do domovské džungle, ty se nakonec musíš vrátit k lidem – k lidem, kteří jsou tvými bratry. Pokud ovšem nebudeš zabit na shromáždění.“

„Ale proč? Proč by mě chtěl někdo zabíjet?“ dotíral Mauglí.

„Podívej se na mě,“ řekl Baghíra a Mauglí se mu upřeně zahleděl do očí. Velký pardál po půlminutě odvrátil hlavu.

„Pro tohle,“ pronesl a hrábl tlapou do listí. „Dokonce ani já se ti nevydržím dívat do očí, a to jsem se narodil mezi lidmi a mám tě rád, bratříčku. Ostatní tě nenávidí, protože nevydrží tvůj pohled, protože jsi moudrý, protože jim dokážeš vyndat trny z pacek, prostě protože jsi člověk.“

„Tohle jsem nevěděl,“ prohlásil Mauglí mrzutě a zamračil se zpod hustého černého obočí.

„Jak zní zákon džungle? Nejdřív udeř a teprve pak mluv. Ty to v sobě nemáš, jsi na rozdíl od nich bezelstný. Buď moudrý! V hloubi srdce vím, že až Akéla příště mine kořist – a že ho při každém lovu stojí stále více sil srnce skolit –, smečka se obrátí proti němu a následně proti tobě. Na Poradní skále svolají radu džungle a potom… a potom… Už to mám!“ vyskočil Baghíra. „Honem sejdi dolů do údolí k lidským chýším a seber tam kus Červeného květu, který si tam pěstují. Až přijde čas, budeš mít přítele ještě silnějšího, než jsem já, Bálú a ti ze smečky, kdo tě mají rádi. Opatři si Červený květ!“

Červeným květem Baghíra myslel oheň, který žádný tvor z džungle nenazve pravým jménem. Všechna zvířata žijí ve smrtelném strachu z ohně a vymýšlejí si stovky způsobů, jak jeho jméno opsat.

„Červený květ?“ opakoval Mauglí. „Ten jim roste za soumraku před chýšemi. Nějaký si opatřím.“

„Teď promluvilo člověčí mládě,“ prohodil Baghíra hrdě. „Pamatuj, že roste v malých hrncích. Jeden si rychle sežeň a opatruj ho pro případ potřeby.“

„Dobrá!“ řekl Mauglí. „Tak já jdu. Ale víš najisto, můj milý Baghíro…“ ovinul paži kolem skvostné šíje pardála a zahleděl se mu do velikých očí, „víš najisto, že tohle všechno je Šér Chánovo dílo?“

„U zlomeného zámku, který mě osvobodil, vím to najisto, bratříčku.“

„Pak tedy, u býka, který mě vykoupil, tohle Šér Chánovi vrchovatě splatím, a asi ještě přidám něco nádavkem,“ pronesl Mauglí a vzdálil se.

„Tohle je muž, muž se vším všudy!“ řekl si Baghíra pro sebe a opět se natáhl. „Ó, Šér Cháne, ten tvůj lov na žabáka před deseti lety ti bude osudný!“

Mauglí utíkal ostrým tempem stále hlouběji do lesa a srdce mu skákalo v hrudi. V čase, kdy se zvedla večerní mlha, dorazil k jeskyni. Nabral dech a zadíval se dolů do údolí. Vlčata byla na lovu. Matka Vlčice, zalezlá vzadu ve sluji, ze Žabáčkova oddychování poznala, že ho něco trápí.

„Copak, synku?“ pronesla.

„Ále, Šér Chán zase tlachá po netopýřím způsobu!“ křikl. „Dnes v noci budu lovit na obdělaných polích.“ A dral se křovinami dolů, k potoku vinoucímu se spodní částí údolí. Tam se zastavil, protože uslyšel pokřik smečky na lovu, uslyšel bučení pronásledovaného Sámbhara a pak zafrkání, když smečka srnce vystavila. Nato se rozhlaholilo zlomyslné, ostré vytí mladých vlků:

„Akélo! Akélo! Ať Vlk samotář předvede svou sílu! Prostor pro vůdce naší smečky! Skoč, Akélo!“

Vlk samotář nejspíš skočil a kořist minul, jelikož Mauglí zaslechl cvaknutí jeho zubů a pak vyštěknutí, jak se svalil a Sámbhar ho kopl přední nohou.

Mauglí už na nic nečekal a uháněl dál; když vběhl mezi obilné lány, blízko obydlí vesničanů, štěkot za jeho zády zeslábl.

„Baghíra mluvil pravdu,“ zafuněl Mauglí, když se zahnízdil v kupě píce pod oknem jakési chýše. „Zítra nadejde pro Akélu a pro mě den rozhodnutí.“

Nato přitiskl obličej k oknu a pozoroval oheň v ohništi. Viděl, jak se rolníkova žena v noci zvedla a přikrmila ho černými hroudami; a když nadešlo ráno a mlhy byly bílé a chladné, uviděl, že dítě toho muže vzalo proutěný koš vymazaný hlínou, naplnilo ho rudě žhnoucími uhlíky a vyrazilo do chléva ke kravám.

„A to je všecko?“ řekl si Mauglí. „Jestli tohle zvládne mládě, není se čeho bát.“ Obešel roh chýše, vstoupil chlapci do cesty, vyškubl mu z ruky hrnec a zmizel v mlze, zatímco klouče kvílelo strachy.

„Hodně se mi podobají,“ řekl si Mauglí a foukl do hrnce, jak to předtím dělala žena. „A jestli téhle věci nedám něco k snědku, tak mi uhyne.“ A naházel na to větvičky a suchou kůru. V půli cesty do kopce potkal Baghíru, kterému se na kožichu jako démanty třpytila jitřní rosa.

„Akéla minul kořist,“ sdělil mu pardál. „Byli by ho zabili už v noci, ale potřebovali i tebe. Hledali tě nahoře na kopci.“

„A já byl mezi poli. Jsem připraven. Podívej!“ Mauglí mu ukázal hrnec s ohněm.

„Dobře! Viděl jsem, jak lidi do té věci strčí suchou větev a na jejím konci vypučí Červený květ. Bojíš se?“

„Ne. Proč bych se měl bát? Vzpomínám si – tedy pokud to nebyl sen –, jak jsem předtím, než se ze mě stal vlk, ležel vedle Červeného květu. Byl teplý a příjemný.“

Po celý den Mauglí seděl v jeskyni, opatroval hrnec a zkoušel do něj strkat suché větvičky, aby viděl, jak budou vypadat. Našel si větev, která mu vyhovovala, a když večer přišel ke sluji Tabákí a dost hrubě mu vyřídil, že je očekáván na Poradní skále, rozesmál se tak, až vzal Tabákí do zaječích. Poté se Mauglí s šibalským úsměvem odebral ke skále.

Akéla ležel vedle svého obvyklého místa na vrcholku skaliska na znamení, že se vůdcovství smečky uprázdnilo, a Šér Chán zcela bezostyšně špacíroval sem a tam ve společnosti svých vlčích nohsledů, dojídajících po něm zbytky; teď mu ostošest lichotili. Mauglí se usadil s hrncem mezi nohama, Baghíra si lehl poblíž. Když se všichni shromáždili, Šér Chán se ujal slova, což by si ani náhodou netroufl v době, kdy byl Akéla při síle.

„Na to nemá právo,“ šeptl Baghíra. „Řekni to! Je to psí syn. Nechá se vyděsit.“

Mauglí se vymrštil na nohy. „Svobodný národe!“ vykřikl. „Copak smečku vede Šér Chán? Co má tygr co mluvit do toho, kdo bude naším vůdcem?“

„Poněvadž vidím, že vůdcovský post je uprázdněný, a poněvadž jsem byl požádán, abych promluvil –“ začal Šér Chán.

„Kým?“ dorážel na něj Mauglí. „Copak jsme tu do jednoho šakali, abychom se tu plazili před tímhle řezníkem dobytka? Vůdcovství smečky se týká jen smečky samotné.“

Ozvaly se výkřiky: „Ticho, ty lidské mládě!“, „Nechte ho mluvit, dodržuje náš zákon!“ A konečně zahřměl hlas starších smečky: „Ať promluví Mrtvý vlk!“ Když vůdce smečky mine při lovu kořist, náleží mu až do konce života, který zpravidla nebývá dlouhý, přízvisko Mrtvý vlk.

Akéla unaveně zdvihl starou hlavu: „Svobodný národe i vy, šakalové Šér Chána, dvanáct let jsem vás vodil na lov i z lovu a po celou tu dobu nikdo z vás nepadl do pasti ani se nezmrzačil. Teď jsem minul svou kořist. Sami víte, jakou léčku jste na mě nastražili. Víte, že jste mi nadehnali nezkušeného srnce, aby vyšla najevo moje slabost. Nastrojili jste to chytře. Teď máte právo mě zabít přímo tady, na Poradní skále. A proto se tážu: Kdo přijde ukončit život Vlka samotáře? Protože podle zákona džungle je zase tohle moje právo, stanout jeden proti jednomu.“

Nastalo dlouhé ticho, jelikož ani jednomu z vlků se nechtělo svést s Akélou boj na život a na smrt. Pak zařval Šér Chán: „Pchá! Proč ztrácet čas s tímhle bezzubým bláznem? Beztak je odsouzený k smrti! Ale lidské mládě žije už moc dlouho, svobodný národe, a to je přitom od samého začátku předurčeno stát se mou kořistí. Vydejte mi ho. Už mě tohle šaškování okolo člověčího vlka nebaví. Už deset let ten tvor otravuje džungli. Vydejte mi lidské mládě, jinak tady budu pořád lovit a vám už nedám ani kostičku! On je člověk – lidská krev – a já ho nenávidím do morku kostí!“

Po těch slovech zavyla více než polovina smečky: „Člověk, člověk! Co má s námi člověk společného? Ať si táhne ke svým!“

„A poštve proti nám všechny lidi z okolních vesnic?“ zavrčel Šér Chán. „Ne! Vydejte ho mně! Je to člověk a nikdo z nás se mu nevydrží dívat do očí.“

Akéla znovu zvedl hlavu a řekl: „Jídal s námi, spával s námi, nadháněl nám zvěř. Nepřestoupil jediné nařízení zákona džungle.“

„A když byl přijat do smečky, já jsem ho vyplatil býkem. Cena toho býka je zanedbatelná, ale Baghíra bude bojovat za svou čest,“ pronesl svým nejhebčím hlasem Baghíra.

„Býk, kterým se platilo před deseti lety?“ zavrčela sborem smečka. „Na kosti staré deset let kašleme!“

„I na slavnostní slib?“ vycenil bělostné tesáky Baghíra. „A to si říkáte svobodný národ?“

„Žádné člověčí mládě nemůže běhat s národem džungle!“ hřímal Šér Chán. „Vydejte mi ho.“

„Je naším bratrem ve všem, jen po krvi ne,“ pokračoval Akéla, „a vy byste ho nechali zabít! Ba věru, žiju až moc dlouho. Z některých z vás se stali požírači dobytka a o jiných jsem se doslechl, že se po Šér Chánově vzoru v noci plíží k lidským prahům a kradou vesničanům děti. Proto vím, že jste zbabělci, a ke zbabělcům tedy hovořím. Je jisté, že musím zemřít, můj život tudíž nemá žádnou cenu, jinak bych ho nabídl za život člověčího mláděte. Ale v zájmu cti smečky – smečky bez vůdce, na což poněkud zapomínáte – slibuju, že pokud necháte člověčí mládě, ať si jde svou cestou, nevycením na vás jediný zub, až nastane můj čas. Zemřu bez boje. Tím smečce ušetřím aspoň tři životy. Víc udělat nemůžu, ale ušetřil bych vás hanby, kterou na sebe uvalíte zabitím bratra, na němž neshledáváte vinu – bratra, jehož přijetí do smečky bylo podle zákona džungle vyváženo přímluvou i poctivým výkupným.“

„Je to člověk, člověk, člověk!“ vrčela smečka. Většina vlků se začala stahovat kolem Šér Chána, který mrskal vzrušeně ocasem.

„Teď už je to na tobě,“ šeptl Baghíra Mauglímu. „Už nám nezbývá nic jiného než boj.“

Mauglí se postavil zpříma, v rukou přitom svíral hrnec s ohněm. Soptil vztekem i žalem, protože vlci mu podle své přirozenosti nikdy neřekli, jak ho nenávidí.

„Poslouchejte, vy!“ zařval. „Toho psího tlachání už bylo dost. Dnes v noci jste mi tolikrát řekli, že jsem člověk (třebaže bych až do konce života ochotně byl vlkem mezi vámi), až mi vaše slova začala připadat pravdivá. Proto už pro mě nejste bratři, ale sag, psi, jak by to řekl člověk. Co uděláte a neuděláte, není na vás – tohle totiž záleží na mně. A teď si celou tu věc trochu objasníme. Já, člověk, jsem si sem donesl trochu Červeného květu, kterého se vy psi bojíte.“

Mrštil hrncem o zem a několik rudých uhlíků podpálilo chomáče vyschlého mechu, které prudce vzplály, až celá rada v hrůze ucouvla před šlehajícími plameny.

Mauglí vrazil do ohně suchou větev a držel ji tam, dokud halouzky nechytily a nezačaly praskat, a pak si s ní uprostřed klubka strachy přikrčených vlků zatočil nad hlavou.

„Jsi tady pánem,“ pronesl Baghíra polohlasem. „Zachraň Akélu před smrtí. Vždycky ti byl přítelem.“

Akéla, zachmuřený starý vlk, který jaktěživ nežádal o milost, po Mauglím vrhl úpěnlivý pohled. Chlapec tam stál dočista nahý, na ramena mu splývaly dlouhé černé vlasy; v záři z planoucí větve poskakovaly a chvěly se stíny.

„Dobrá!“ prohlásil Mauglí. Pomaloučku se rozhlédl kolem sebe, špulil přitom spodní ret. „Vidím, že jste zbabělí psi. Půjdu od vás ke svému vlastnímu národu – jestli jím lidé opravdu budou. Džungle se mi uzavřela, a tak musím zapomenout na vaši řeč a vaši společnost; budu k vám však milosrdnější než vy ke mně. Protože jsem byl vaším bratrem ve všem, jen po krvi ne, slibuju, že až budu člověkem mezi lidmi, nezradím vás lidem tak, jako jste vy zradili mne.“ Kopl do ohně, až z něj vylétly jiskry. „Mezi lidmi a smečkou nevypukne válka. Ale než odejdu, musím ještě splatit jeden dluh.“ Rázně přistoupil k Šér Chánovi, který nehnutě seděl a pitomě mžoural do plamenů, a popadl ho za chomáč chlupů na bradě. Baghíra ho pro všechny případy následoval. „Vstaň, pse!“ houkl Mauglí. „Vstaň, když mluví člověk, nebo ti podpálím kožich!“

Šér Chán sklopil uši a zavřel oči, protože mu hořící větev trčela přímo před čumákem.

„Tenhle zabíječ dobytka se nechal slyšet, že mě dnes na Poradní skále zabije, když mě nestihl zabít, dokud jsem byl ještě mládě. A my dospělí muži takhle bijeme psy – takhle a takhle! Zkus cuknout vousem, Langrí, a já ti vrazím Červený květ do chřtánu!“ Mlátil Šér Chána větví po hlavě a tygr v agónii strachu jen kňučel a kvílel.

„Pchá! A teď táhni, ty ožehnutá kočko džungle! Ale vy všichni si pamatujte, že až příště přijdu po lidském způsobu na Poradní skálu, přinesu s sebou na hlavě Šér Chánovu kůži. Co se týče Akély, bude si svobodně žít podle svého. Nezabijete ho, protože to není podle mé vůle. A myslím, že už tady ani nebudete vysedávat a plazit jazyky, jako byste byli něco víc než čoklové, které odsud vyháním – takhle! Táhněte!“

Oheň na konci větve divoce plápolal, když jí Mauglí opsal kolem sebe kruh napravo a nalevo. A vlci se s vytím rozutekli, protože se jim do srsti zakusovaly jiskry. Nakonec tam zbyl pouze Akéla, Baghíra a asi deset vlků, kteří byli na Mauglího straně. Pak Mauglího cosi v nitru rozbolelo tak, že takovou bolest v životě ještě nepocítil, zalapal po dechu a rozvzlykal se, až mu z očí vytryskly slzy.

„Co je to? Co je to?“ řekl. „Nechci z džungle odejít… Že bych umíral, Baghíro?“

„Kdepak, bratříčku. Tohle jsou jenom slzy, které prolévají lidé,“ opáčil Baghíra. „Teď vím, že jsi člověk, už nejsi vlčí mládě. Ode dneška je pro tebe džungle uzavřena. Nech ty slzy téct, Mauglí – jsou to jenom slzy.“

Tak se tedy Mauglí posadil a plakal, jako by mu to mělo srdce utrhnout; a že za celý život neplakal dosud nikdy.

„Tak,“ pronesl nakonec, „půjdu tedy k lidem. Ale nejdřív musím dát sbohem matce.“ A odebral se k jeskyni, kde žili matka Vlčice s otcem Vlkem, a vyplakal se jí do kožichu, zatímco čtyři vlčata žalostně vyla.

„Nezapomenete na mě?“ zeptal se Mauglí.

„Nikdy, dokud dokážeme sledovat stopu,“ odpověděla vlčata. „Až budeš člověkem, přijď k úpatí kopce a popovídáme si; a v noci si s tebou přijdeme do polí pohrát.“

„Přijď brzo!“ řekl otec Vlk. „Ach, ty náš moudrý Žabáčku, přijď zase co nejdřív, protože jsme staří, tvoje matka a já.“

„Přijď brzo, ty můj holý synáčku,“ vzlykla matka Vlčice, „protože – a teď mě dobře poslouchej – já tě milovala víc než svoje vlastní mláďata.“

„Určitě přijdu,“ odvětil Mauglí, „a až přijdu, rozprostřu na Poradní skálu Šér Chánovu kůži. Nezapomeňte na mě! Povězte všem v džungli, ať na mě nezapomenou!“

Když Mauglí scházel z kopce k polím, aby se seznámil s těmi tajemnými tvory, jimž se říká lidé, začínalo svítat.

LOVECKÁ PÍSEŇ SÉÓNIJSKÉ SMEČKY

Když úsvit je blíž, Sámbhar zvedá hlas,

jednou a zas a zas!

A laň už chce jít – a laň už chce jít

od tůně v lesích, kam zvěř chodí pít.

Sám na zvědech, já uzřel jsem,

že úsvit je blíž a Sámbhar zvedá hlas,

jednou a zas a zas!

A vlk krade se zpět – a vlk krade se zpět

přinést své smečce radostnou zvěst,

a pak po stopě jdem i na vlastní pěst,

jednou a zas a zas!

Když úsvit je blíž, vlk chce ve smečce výt,

jednou a zas a zas!

Táhneme džunglí a beze stop již,

vidíme potmě a jsme stále blíž,

jazykem vytí je. Slyš! Ó slyš!

Jednou a zas a zas!

KÁ NA LOVU

Skvrnami se levhart pyšní; buvolu rohy dělají čest.

V čistotě se drž, neboť sílu lovce zvěstuje srsti lesk.

Když tě volek povalí a tvrdohlavý Sámbhar parohem polechtá,

jen mlč, vždyť tohle už dávno v džungli každý zná.

Neubližuj mláďatům, chovej se k nim co k sourozencům svým –

vždyť nevíš jistě, zda nevyrostla v doupěti medvědím.

„Kdo vyrovná se mi?“ pyšní se mládě nad první kořistí.

Ale džungle je velká a mládě malé – hlavu si ještě pročistí.

Bálúova naučení

Tohle všechno se prý odehrálo nějaký čas předtím, než Mauglího vypudili ze séónijské smečky. Bylo to za dnů, kdy mu Bálú vštěpoval zákon džungle. Mohutný, vážný, starý hnědý medvěd se radoval, že získal tak bystrého žáka, protože mladí vlci ze zákona džungle pochytí jen to, co platí pro jejich smečku a kmen, a utečou, jakmile umějí odříkat verš pro lovce: „Nohy, které našlapují nehlučně, oči, které vidí potmě, uši, které slyší vítr už v doupatech, a ostré bílé zuby – tohle vše jsou znaky našich bratří.“ Jenomže Mauglí se coby člověčí mládě musel učit mnohem víc. Džunglí občas přicházel černý pardál Baghíra, aby zjistil, jak si jeho miláček vede, a to si pak lehl s hlavou opřenou o strom a předl po kočičím způsobu, zatímco Mauglí Bálúovi odříkával, co se toho dne naučil. Chlapec uměl šplhat skoro stejně dobře jako plavat a plavat skoro stejně dobře jako běhat, takže mu Bálú, moudrý učitel zákona, teď vštěpoval zákony lesa a vody: jak rozeznat práchnivou větev od zdravé, jak zdvořile pohovořit s divokými včelami, když padesát stop nad zemí narazí na jejich hnízdo, co říci netopýru Mangovi, když ho o polednách vyruší ve větvích, a jak předem upozornit vodní hady v tůních, než mezi ně se šplouchnutím skočí. Žádný z obyvatelů džungle není rád, když ho někdo vyruší, a všichni jsou připraveni se na vetřelce velmi pohotově obořit. Pak se Mauglí naučil i pokřiku cizince na lovu, který musí obyvatel džungle, lovící mimo vlastní revír, opakovat, dokud nedostane odpověď. V překladu tenhle pokřik znamená: Nechte mě tu lovit, protože mám hlad; a odpověď zní: Lov si tedy pro nasycení, ale ne pro zábavu.

Tohle všechno dokládá, kolik se toho Mauglí musel učit nazpamět. Odříkával jednu věc stokrát dokola do omrzení. Ale jak řekl Bálú Baghírovi toho dne, kdy Mauglí dostal záhlavec za nepozornost, načež vztekle utekl: „Člověčí mládě je člověčí mládě: musí se naučit znát celý zákon džungle.“

„Ale vždyť je ještě maličký!“ namítl černý pardál. Kdyby bylo po jeho, Mauglího by rozmazloval. „Jak může ta malá hlavička pobrat tu spoustu sáhodlouhých řečí?

„Najde se snad v džungli něco tak maličkého, aby se to nedalo zabít? Kdepak. Proto mu tohle všechno do té hlavy tlačím a proto ho i biju, velice mírně ovšem, když zapomíná.“

„Mírně! Co ty víš o mírnosti, ty starý lamželezo!“ zavrčel Baghíra. „Dneska měl od té tvé… mírnosti obličej samou modřinu. Pchá!“

„Ať je radši samá modřina od hlavy až k patě ode mě, který ho má rád, než aby přišel k úrazu kvůli nevědomosti,“ odpověděl Bálú zcela vážně. „Právě mu vštěpuju rodová hesla džungle, která ho ochrání před ptačím a hadím národem i před všemi čtyřnohými lovci, jen před jeho vlastní smečkou ne. Teď může požádat o ochranu všechny obyvatele džungle, pokud si ovšem zapamatuje rodová hesla. Copak to nestojí za pár štulců?“

„Inu, pak se ale snaž, abys člověčí mládě nezabil. Není to kmen stromu, aby sis na něm brousil své tupé drápy. Ale jak vlastně zní ta rodová hesla? Já pomoc spíš poskytuju, než abych o ni žádal…“ Baghíra si protáhl tlapu a vrhl obdivný pohled na svoje ocelově modré drápy, ostré jako dláta. „Ale stejně bych je rád znal.“

„Zavolám Mauglího a on ti je poví – tedy jestli se mu bude chtít. Pojď sem, bratříčku!“

„V hlavě mi bzučí jako v dutém kmeni plném včel!“ pronesl jim nad hlavami rozmrzelý hlas a po kmeni sjel dolů silně rozhorlený a uražený Mauglí. Když seskočil na zem, dodal: „Jdu za Baghírou, a ne za tebou, tlusťochu Bálú!“

„To je mi jedno,“ pronesl Bálú, ačkoli se ho ta slova dotkla a zarmoutila ho. „Hlavně pověz tady Baghírovi rodová hesla džungle, kterým jsem tě dnes učil.“

„Rodová hesla pro jaký národ?“ optal se Mauglí, potěšený, že se může blýsknout. „Džungle má mnoho jazyků. Znám je všechny.“

„Trochu je znáš, ale moc ne. Vidíš, ó Baghíro: oni svému učiteli nikdy nepoděkují! Ani jediné vlče se nevrátí, aby starému Bálúovi za jeho ponaučení poděkovalo. Řekni tedy rodové heslo pro národ lovících šelem, ty jeden mudrci!“

„Jsme z jedné krve, ty a já,“ řekl Mauglí s medvědím přízvukem, který používají všechny lovecké národy džungle.

„Dobře. A teď řeč pro ptáky.“

Mauglí příslušná slova odrecitoval a na konci věty hvízdl jako luňák.

„Teď pro hady,“ řekl Baghíra.

Odpovědělo mu nesrozumitelné zasyčení a vzápětí Mauglí vykopl nohy do vzduchu, sám si zatleskal a hupsl Baghírovi na hřbet, kde se uvelebil; patami přitom bubnoval do lesklé srsti a strašlivě se šklebil na Bálúa.

„Vida, vida! Tohle už za nějakou tu modřinu stojí,“ prohodil něžně hnědý medvěd. „Jednou si na mě vzpomeneš!“ Poté se obrátil k Baghírovi, aby mu pověděl, jak vyloudil rodová hesla na divokém slonovi Háthím, který se v těchto věcech vyzná, a jak Háthí odvedl Mauglího k tůni, aby od vodního hada pochytil hadí heslo, poněvadž Bálú sám je vyslovit nedokázal. Starý učitel svou řeč uzavřel slovy, že Mauglí je nyní v džungli spolehlivě chráněn proti veškerým nebezpečím, jelikož mu neublíží had, pták ani čtyřnohé zvíře.

„Nemá se čeho bát,“ uzavřel Bálú a hrdě se poplácal po velkém chlupatém panděru.

„Leda vlastního rodu,“ zamumlal Baghíra pod vousy a nahlas napomenul Mauglího: „Pozor na moje žebra, bratříčku! Proč po mně tak rajtuješ?“

Mauglí se na sebe snažil upozornit, takže tahal Baghíru za srst na plecích a tvrdě ho kopal. Jakmile upoutal pozornost obou, zavřískal z plných plic: „A já budu mít vlastní kmen a celé dny ho budu vodit po větvích!“

„Co je tohle za hloupost, ty můj malý snílku?“ zeptal se Baghíra.

„Ano! A po starém Bálúovi budu házet větve a bláto!“ vedl dál svou Mauglí. „Slíbili mi to, jo!“

Plác! Bálúova ohromná tlapa srazila Mauglího z Baghírova hřbetu. Hochovi, který zůstal ležet pardálovi mezi mocnými předními packami, došlo, že se medvěd zlobí.

„Mauglí,“ řekl Bálú, „tys mluvil s Bandar lóg?! S opičím národem?!“

Mauglí střelil pohledem po Baghírovi, jestli se zlobí i on. Pardál měl oči tvrdé jako dva kusy jadeitu.

„Ty ses družil s opičím národem – se šedivými opičáky, národem bez zákona, který žere kdeco?! Tohle je veliká hanba!“

„Když mě Bálú uhodil do hlavy,“ vysvětloval Mauglí (pořád ještě ležel na zádech), „šel jsem pryč a šediví opičáci slezli ze stromů a litovali mě. Nikdo jiný se o mě nezajímal.“ Trochu zafňukal.

„Lítost opičího národa!“ odfrkl si Bálú. „Ustrnutí horské bystřiny! Vlídný chlad letního slunce! A co bylo pak, člověčí mládě?“

„Pak… a pak mi dali ořechy a nějaké pochoutky a… v náručí mě odnesli do korun stromů a povídali, že jsem jejich pokrevní bratr, až na to, že nemám ocas, a jednoho dne že se stanu jejich vůdcem.“

„Žádného vůdce nemají!“ ucedil Baghíra. „Lžou. Lžou v jednom kuse.“

„Byli ke mně laskaví a vybízeli mě, ať přijdu zas. Proč jste mě nikdy nevzali mezi opice? Chodí po zadních stejně jako já. Netlučou mě tvrdými prackami. Od rána do večera si hrají! Ošklivý Bálú, přestaň mě trápit! Půjdu si s nimi zase hrát.“

„Poslechni, člověčí mládě,“ pronesl medvěd hlasem, který burácel jako hrom za horké noci, „naučil jsem tě celému zákonu džungle, který platí pro všechny národy džungle – s výjimkou opic, které žijí na stromech. Opice nemají žádný zákon. Jsou to vyvrhelové. Nemají vlastní řeč, ale používají ukradená slova, která vyslechnou, zatímco špehují, šmírují a vyčkávají nahoře ve větvích. Jejich mravy nejsou našimi mravy. Nemají vůdce. Nemají paměť. Chvástají se, klábosí a předstírají, že jsou význačným národem, který se chystá udělat díru do světa, ale stačí, aby na zem spadl ořech, a začnou vřískat a rázem je všechno zapomenuto. My z džungle s nimi nemáme nic společného. Nepijeme tam, kde pijí opice; nechodíme tam, kam chodí opice; nelovíme tam, kde ony loví; neumíráme tam, kde ony umírají. Slyšel jsi mě do dneška někdy o Bandar lóg mluvit?“

„Ne,“ řekl Mauglí šeptem, protože když Bálú domluvil, les byl tichý jako pěna.

„Národy džungle je vytěsňují z mysli i z úst. Opice chodí v tlupách, jsou zlé, špinavé, drzé a touží po tom – pokud dokážou nějakou utkvělou tužbu vůbec mít –, aby si jich obyvatelé džungle všímali. My si jich ale nevšímáme, ani když nám házejí na hlavu ořechy a všemožný hnus.“

Sotva to dořekl, skrze větve na ně začaly pršet ořechy a ulámané halouzky a vysoko nad jejich hlavami se ozývalo chrchlání, kvílení a zvuky vzteklého hemžení.

„My, obyvatelé džungle, nesmíme mít s opicemi nic společného,“ pokračoval Bálú. „Pamatuj si to!“

„Pranic společného,“ potvrdil Baghíra, „ale stejně si myslím, že tě měl před nimi Bálú varovat.“

„Cože? Jak mě mohlo napadnout, že by si hrál s takovou chamradí? S opičáky! Fuj!“

Na hlavy se jim snesla nová sprška všelijakého neřádstva, a tak Bálú s Baghírou odklusali pryč a Mauglího odvedli s sebou. Co Bálú o opicích povídal, byla čistá pravda. Jelikož náležely do korun stromů, kam zvířata hledí jen zřídka, nebylo moc příležitostí, aby se jejich cesty křížily s cestami obyvatel džungle. Ale kdykoli opice narazily na nemocného vlka, raněného tygra či medvěda, nelítostně ho trýznily a na všechna zvířata bez rozdílu házely klacíky a ořechy jen tak pro zábavu a rovněž v naději, že si jich někdo všimne. Potom kvílely a vřískaly přihlouplé popěvky a vyzývaly obyvatele džungle, jen ať vyšplhají na stromy a pustí se s nimi do křížku. Jindy se zběsile rvaly samy mezi sebou a mrtvoly nechávaly ležet na očích obyvatel džungle.

Věčně blouznily o vlastním vůdci, zákonech a zvycích, avšak nikdy z toho nic nebylo, protože měly příliš krátkou paměť, a tak všechno řešily velkohubým prohlášením: „Co si Bandar lóg myslí dneska, si časem bude myslet celá džungle!“ a byly s tím náramně spokojené. Zvířata se jim sice nemohla dostat na kobylku, ale na druhou stranu si jich ani nevšímala, což byl důvod, proč opičáky tak potěšilo, když si s nimi přišel hrát Mauglí a když zaslechly, jak se pro to Bálú hněvá.

Bandarové neměli v úmyslu něco dál podnikat – to nemají nikdy –, avšak jeden z nich dostal nápad, který se mu zdál skvělý, a tak nakukal ostatním, že Mauglí by mohl být pro jejich tlupu užitečný, protože umí splétat klacíky na ochranu před větrem; kdyby ho tedy chytili, mohl by je to naučit. Mauglí jakožto dítě dřevorubce samozřejmě podědil všelijaké instinkty a uměl vyrábět z popadaných větví malé chýšky na hraní. O tom, jak k této dovednosti přišel, nijak zvlášť nedumal. Opičákům, kteří z korun stromů jeho počínání přihlíželi, ta hra připadala úžasná. Tentokrát, řekli si, tentokrát si doopravdy opatří vůdce a stanou se nejmoudřejším národem džungle – budou tak moudří, až si jich všimne úplně každý a bude je obdivovat. Potichoučku tedy sledovali džunglí Bálúa, Baghíru a Mauglího, dokud nenastala chvíle k polednímu zdřímnutí. Mauglí, který se převelice styděl za svou lehkovážnost, usnul mezi pardálem a medvědem, pevně rozhodnutý, že s opicemi už nechce mít nic společného.

Pak už si vzpomínal jenom na to, jak ho za nohy a za paže popadly čísi ruce – tvrdé, silné, drobné ruce – a o tvář se mu ometly větvičky; vzápětí už zíral skrz rozhoupané větve kamsi dolů, zatímco Bálú burcoval hlubokým řevem džungli a Baghíra se s vyceněnými tesáky beznadějně drápal po kmeni nahoru. Bandarové vítězoslavně zavřeštěli a odklidili se do horních pater větví, kam se Baghíra neodvážil. Ječeli: „On si nás všiml! Baghíra si nás všiml! Všichni obyvatelé džungle obdivují, jak jsme šikovní a mazaní!“ Potom se bleskurychle dali na úprk: úprk opičího národa přes koruny stromů se nedá popsat. Opice mají svoje obvyklé cesty a křižovatky, stezky, které vedou do kopce a z kopce, a to padesát až sedmdesát nebo i sto stop nad zemí, a po nich se přemísťují v případě nutnosti třebas i v noci.

Dvě nejsilnější opice držely Mauglího v podpaží a ve výšce dvaceti stop nad zemí se s ním přehoupávaly ze stromu na strom. Kdyby byly samy, pohybovaly by se dvakrát rychleji, ale takhle je brzdila jeho váha. I když se Mauglímu dělalo zle a točila se mu hlava, stejně si ten divoký let užíval, přestože při pohledu na to, jak se země míhá hluboko pod ním, se třásl hrůzou a po pravidelném prudkém cuknutí, jímž každý z těch skoků přes propast končil, měl vždycky smrt na jazyku.

Jeho průvodci s ním ve stromoví vyšplhali tak vysoko, až ucítil, jak pod nimi tenké nejhořejší větve praskají a ohýbají se, načež se s výskotem a zachrchláním vymrštili do vzduchu a rukama či nohama se zachytili nižších větví sousedního stromu. Chvílemi dohlédl přes klidnou zelenou džungli na míle daleko, jako když člověk z lodního stěžně obhlíží širou mořskou hladinu, a poté ho však do tváře šlehly větve a listí a ve vteřině byl se svými dvěma strážnými skoro u země.

S náramnými skoky doprovázenými praskotem, vřeštěním a ječením tedy tlupa Bandar lóg putovala po stromových stezkách a vlekla s sebou Mauglího jako svého zajatce.

Chvíli měl strach, že ho upustí, to se pak zlobil, ale měl dost rozumu, aby to nedal najevo. A potom začal přemýšlet. Nejdřív ze všeho musel poslat vzkaz Bálúovi a Baghírovi, protože mu bylo jasné, že vzhledem k rychlosti, jíž opičáci putovali, jeho přátelé zůstali daleko za nimi. Dívat se dolů bylo zbytečné, neboť viděl jen větve, větve a zase větve, a tak se zadíval vzhůru. Vysoko v modři zahlédl plachtit a kroužit luňáka Číla, který držel hlídku nad džunglí a číhal, až někde něco uhyne. Číl postřehl, že opice cosi vlečou, a spustil se o pár set yardů níž, aby zjistil, zda by se jejich břemeno nehodilo k snědku. Když uviděl, jak opice vlečou Mauglího v korunách stromů, překvapením hvízdl a pak uslyšel chlapcův luňáčí pokřik: „Hvíz, jsme z jedné krve, ty a já.“ Vzápětí se nad hochem zavřely větve, ale Číl přeplachtil k vedlejšímu stromu právě včas, aby drobnou hnědou tvářičku zase uviděl. „Sleduj mou stopu!“ houkl Mauglí. „Pověz o tom Bálúovi ze séónijské smečky a Baghírovi z Poradní skály.“

„A kdo jim to vzkazuje, bratře?“ Číl sice Mauglího zatím nikdy neviděl, ale už se o něm doslechl.

„Žabák Mauglí. Člověčí mládě mi říkají. Sleduj mou sto-o-pu!“

Poslední slova Mauglí, který zrovna letěl vzduchem, jen vyjekl, Číl však přikývl a vylétl tak vysoko, až nebyl větší než zrnko prachu, a tam se vznášel a očima, jež dohlédnou neskutečně daleko, sledoval koruny stromů komíhající se směrem, kterým se řítili Mauglího únosci.

„Tihle daleko nedojdou,“ uchichtl se. „Co si umanou, nikdy nedotáhnou do konce. Nové věci vždycky jen naklovnou, tihle Bandarové. A jestli mě neklame zrak, tentokrát si zadělali na pořádný malér, protože Bálú není žádný trouba, a pokud je mi známo, Baghíra nezabíjí jen kozy.“

S nohama zataženýma pod tělo se houpal na křídlech a vyčkával.

Bálú s Baghírou mezitím šíleli vzteky a strachy. Baghíra vyšplhal vysoko jako nikdy předtím, jenomže větve se pod jeho vahou lámaly a on padal dolů s drápy plnými kůry, jak se znažil zachytit.

„Proč jsi člověčí mládě nevaroval?“ řval na chudáka Bálúa, který se dal do neohrabaného klusu a bláhově doufal, že opice dostihne. „K čemu bylo, že jsi ho div neumlátil, když jsi ho nevaroval?“

„Honem! Pospěš si! Třeba… třeba je ještě dohoníme!“ funěl Bálú.

„Tímhle tempem? Takhle bys ani raněnou krávu neutahal! Učiteli zákona, ty, co mlátíš mláďata, zkus se ještě míli takhle valit džunglí, a pukne ti srdce! Sedni si na zadek a mysli! Vymysli plán. Není dobré je honit. Pokud se dostaneme moc blízko, ještě ho upustí.“

„Arrúla! Úúú! Co když ho už upustili, protože je nebavilo se s ním nosit. Dá se snad věřit Bandarům? Na hlavu mi položte chcíplé netopýry! K žrádlu mi dejte černé kosti! Skutálejte mě do hnízd divokých včel, Ať si mě k smrti ubodají, a pak mě zakopejte vedle hyeny, protože já jsem ten nejnešťastnější ze všech medvědů! Arulala! Vaúú! Ach Mauglí, Mauglí! Proč jsem ho jen nevaroval před opičím národem, a místo toho jsem mu div nerozbil hlavu? Možná jsem mu dnešní ponaučení z hlavy vytloukl, a on teď bude v džungli sám, bez rodových hesel!“

Bálú si připlácl pracky na uši, se sténáním klesl k zemi a válel se z boku na bok.

„Vždyť mi před chvilkou všechna hesla správně odříkal!“ štěkl netrpělivě Baghíra. „Bálú, ztrácíš paměť i úctu! Co by si džungle pomyslela, kdybych se já, černý pardál, svíjel na zemi jako dikobraz Sáhí a skučel?“

„Kašlu na to, co si džungle pomyslí. Co když je mrtvý!“

„Pokud a dokud opičáci neshodí člověčí mládě z větví čistě jen pro zábavu anebo ho nezabijí z čiré dlouhé chvíle, nemám o něj strach. Mauglí je moudrý a dobře vycepovaný a hlavně má oči, kterých se obává celá džungle. Ale – a to je velmi zlé – je v moci Bandar lóg a Bandarové se nikoho z lidí nebojí, protože žijí na stromech.“ Baghíra si v zamyšlení olízl přední tlapu.

„Jsem já to ale hlupák! Ach ano, tlustý hnědý hlupák, co žere kořínky!“ zprudka se napřímil Bálú. „Je pravda, co říká divoký slon Háthí: Každému naděl jeho vlastní strach. A Bandarové mají strach ze skalního hada Ká. Za nocí se krade k mladým opicím. Stačí šeptem pronést jeho jméno, a hned je začnou zábst ty jejich hnusné ocasy. Půjdeme za Káem.“

„Jak ten nám asi pomůže? Z našeho rodu není – vždyť nemá nohy, zato oči má zlé,“ pronesl Baghíra.

„Je tuze starý a tuze mazaný. A především má věčně hlad,“ opáčil s nadějí v hlase Bálú. „Slib mu hodně koz.“

„Poté, co se nakrmí, celý měsíc prospí. Třeba zrovna spí, a i kdyby byl vzhůru, copak by si radši nenalovil vlastní kozy?“ Baghíra, který toho o Káovi moc nevěděl, byl od přírody podezíravý.

„V tom případě mu ty a já, starý lovče, pomůžeme najít dobrý důvod.“ A Bálú se otřel vypelichaným hnědým ramenem o pardála a společně vyrazili za skalním hadem Ká.

Našli ho, jak si v odpoledním slunci hoví na vyhřáté skalní římse a obdivuje svou krásnou novou kůži, poněvadž posledních deset dnů trávil v ústraní, kde ji převlékal. Nyní byl opravdu nádherný – kmital velikou tuponosou hlavou nad zemí, zamotával svoje třicet stop dlouhé tělo do fantastických uzlů a smyček a při pomyšlení na brzkou večeři si olizoval pysky.

„Ještě nejedl,“ pronesl s úlevným odfrknutím Bálú, jakmile tu překrásně vzorovanou hnědožlutou kůži uviděl. „Dej si pozor, Baghíro! Poté, co převlékne kůži, bývá vždycky trochu přisleplý a bez varování útočí.“

Ká nebyl jedovatý – jedovatými hady vlastně dost opovrhoval. Jeho síla spočívala v pevném stisku, a jakmile někoho ovinul svými mohutnými smyčkami, nebylo už co řešit. „Dobrý lov!“ zakřičel Bálú a posadil se vzpřímeně na zadní kýty. Jako všichni hadi z jeho rodu byl i Ká poněkud nahluchlý a pozdrav taktak slyšel. Vzápětí se rozvinul, zvedl hlavu a zaklonil ji v pohotovostním postavení.

„Co se děje?“ zeptal se Bálú.