LEDA 2024

Přeložila Věra Klásková

Sam Knight: THE PREMONITIONS BUREAU

Copyright © 2023 by Sam Knight

Translation © Věra Klásková, 2024

Cover © René Senko, 2024

© LEDA spol. s r.o., 2024

ISBN 978-80-7335-908-9

Obsah

I

II

III

IV

Doslov

Poděkování

Seznam použitých vyobrazení

Poznámka překladatelky

Věnováno Polly

I

Hudební škola se nacházela v obyčejném řadovém domku na jedné z hlavních ulic vedoucích z Londýna směrem na sever. Zepředu měl domek, stejně jako všechny ostatní v sousedství, hrubou omítku s oblázky; v arkýřových oknech visely krajkové záclony a venku pod nimi rostly úhledné, pečlivě ošetřované růže. Nad předními dveřmi se klenul oblouk z červených cihel, na němž po levé straně visela černá cedulka se zlatým nápisem, vyvedeným sebevědomě rozdílnými typy písma:

Slečna Lorna Middletonová

Učitelka klavíru &

baletu a tance

Carlton Terrace 69, New Cambridge Road

Lorna jí říkal málokdo. Její první křestní jméno bylo Kathleen a v dopisech se podepisovala jako Kathy nebo Kay. Skoro pro každého, kdo ji znal, byla slečnou Middletonovou. Svýma drobnýma rukama hrála nádherně na klavír. Měla tmavé kučeravé vlasy, předkus a novoanglický přízvuk, což z ní v kombinaci s určitou vrozenou osobní přitažlivostí činilo v poválečném Edmontonu předmět značného zájmu. Na hodiny ke slečně Middletonové začínali docházet žáčci tří- až čtyřletí a mnozí z nich si ji do konce života pamatovali jakožto výjimečnou osobnost.

Nedalo se říci, že by slečna Middletonová někdy jen tak obyčejně vstoupila do místnosti anebo zůstala stát poblíž. Ona totiž vplouvala. Pózovala. Její škola se řídila učebním plánem, který, jak slečna Middletonová tvrdila, měl mnoho společného s výukou na Trinity College, v Guildhall a na Královské akademii. Nicméně všechny její taneční hodiny začínaly tím, že v předním pokoji srolovala koberec a přemístila židle stranou, zatímco dovnitř napochodovalo šest děvčátek a tu a tam i nějaký chlapec a našli si místo, kde by mohli opření o knihovnu provádět baletní cviky. Slečna Middletonová hrála na klavír zády k žákům a otáčela se k nim na stoličce. Okolní nábytek byl tmavý a dost elegantní. Pod oknem se jakožto poukaz na zděděný majetek rozkládalo kožené sofa zdobené mosaznými cvočky, které kontrastovalo s lacinými reprodukcemi kavalírů a upejpavých krasotinek z osmnáctého století visícími na zdech i s papírovou cedulí, jež varovala před nepravidelnou docházkou a opožděnými platbami a byla ke sklu vitríny upevněná lepenkou. Venku v hale už na schodech čekali žáci z další třídy, kteří se snažili klidit z cesty Annii, malé vzteklé matce slečny Middletonové, jež prý kdysi bývala vyhlášenou krasavicí, a jak se šuškalo, též kurtizánou v Paříži.

Slečna Middletonová nazývala svoje žáky Veselá Carltoňata. Několikrát do roka pořádala ambiciózní školní představení, která v ní vyvolávala silné obavy. Annie vždy ušila kostýmy a slečna Middletonová nazkoušela čísla s dětmi, jichž bývalo až čtyřicet, i skupinový výstup pro celý ansámbl, vybraný nejspíš z nějaké hudební komedie, v nichž si libovala. Během příprav na tato představení se Veselým Carltoňatům nejednou připomínalo, že i sama slečna Middletonová má za sebou taneční kariéru. Po předním pokoji domu číslo 69 byly okázale poházeny divadelní programy s pečlivě odstraněnými daty: novinový výstřižek z doby, kdy před padesátitisícovým davem tančila v městském parku v Bostonu; snímek mladé ženy předvádějící grand jeté, jehož autorem byl fotograf Bruno z Hollywoodu.

Žádný z těchto tajuplných náznaků se nikdy v plné šíři neobjasnil. Žáci se slečnou Middletonovou pouze sdíleli pocit čehosi velkolepého, co se nikdy tak docela neuskutečnilo, a postupem času se stále větší jistotou chápali, že jejich učitelka měla silnější ctižádost než oni. Slečna Middletonová se se svými studenty většinou loučila, když u nich vypukla puberta a oni začali brát výuku s menší vážností. A její žáci si naopak všimli, že slečnu Middletonovou bývá jen zřídkakdy vidět mimo zdi předního pokoje v čísle 69. K jejich sluchu se donesly klepy, že svůj americký přízvuk asi jen předstírá a přehání. Nepatřila k těm, které by člověk zahlédl nakupovat potraviny v Edmonton Green. Ačkoli nebyla stará (její věk se opravdu nedal odhadnout), bylo zjevné, že její zářivé naděje patří minulosti a že její opravdové sny nedošly naplnění.

V pokročilejším věku slečna Middletonová sepsala seznam instrukcí týkajících se výuky hudby. Nebylo jasné, pro jakou část čtenářstva je vlastně psala. Pravidlo číslo pět je adresováno žákům: „Nehraj podle sluchu.“ Pravidlo číslo sedm skýtá pro změnu tip pro učitele: „S nácvikem oktáv by se mělo začít co nejdřív.“ Pravidlo číslo devět neobsahuje nic. Mnohé z těchto pravidel jsou vlastně spíš výsledky pozorování nebo osobní naléhavé žádosti slečny Middletonové:

12. Hraj co nejpřesněji a měj přitom na zřeteli, že učitele třeba bolí hlava a může ztratit trpělivost stejně jako žák.

22. Příběh o žákovi, který při cvičení nosil rukavice.

26. Neopakuj všechno do zblbnutí.

*

Jednoho chladného zimního dne, kdy bylo slečně Middletonové asi sedm let, přišla ze školy domů na oběd a sledovala, jak její matka smaží na sporáku vejce. „Asi po dvou minutách se vajíčko bez varování vzneslo. Stoupalo stále výš a výš, až se nakonec téměř dotklo stropu,“ napsala slečna Middletonová v pamětech, které roku 1989 vydala vlastním nákladem. Ten pohled ji vzrušil, a tak uháněla zpátky do školy a vyprávěla to kamarádům. „Než jsem tu historku odříkala potisící, děti už bezmála čekaly, že se já sama odrazím od země a odlétnu do oblak,“ napsala. Její matku Annii to však zaujalo. Obrátila se na věštkyni, která jí sdělila, že vejce, jež odletí z pánve, symbolizuje smrt někoho blízkého. Za pár týdnů Annii zemřela jedna z nejlepších přítelkyň, která se nedávno vdala, takže ji pochovali ve svatebních šatech.

„Neumím vypovědět, co jsem vlastně cítila, natožpak co cítím teď,“ psala slečna Middletonová. Předtuchy, ať už v jakékoli podobě, prožívala po celý život. Tenhle pocit přirovnávala k stavu mysli, v němž člověk zná správnou odpověď v gramatickém testu. Zjevovala se jí jména a číslice. „Tyto události mě přitahují způsobem, který se jeví jako záplava světla,“ napsala. „Jako rozzářená elektrická žárovka.“ Když bylo slečně Middletonové jedenáct, pocítila neodolatelné nutkání kontaktovat svého učitele klavíru, mladého Němce, který byl nedávno předtím hospitalizován kvůli problémům s nervy. Poté, co umluvila rodiče, ať mu zavolají, zjistila, že se ve svém bytě otrávil. „Je možné, že zasáhl osud a prostě přišla chvíle jeho smrti,“ usoudila. „Ale já jsem se nedokázala zbavit myšlenky, že kdyby se mi podařilo se s ním spojit včas, vrátil by se na večeři a mohli bychom s ním probrat všechno, co ho trápí.“ Svoje dětství považovala slečna Middletonová za nejšťastnější období svého života. S potěšením nostalgicky vzpomínala na „velký dům o dvanácti místnostech“, kde bydlela, a na to, jak jejímu otci „nabídli dobré místo“ v Americe. Pravda však byla mnohem skromnější. Annie a Henry, otec slečny Middletonové, byli Angličané. Henry pocházel ze zámožné rodiny, která vlastnila nábytkářský podnik a třicet nemovitostí po celém Islingtonu a Hackney v severním Londýně. Annie byla jedno z pěti dětí z Liverpoolu. Seznámili se v Paříži krátce před první světovou válkou a do Ameriky se přeplavili na lodi jménem Bohemia, s čímž souvisel jakýsi skandál. (Annie totiž v Paříži zanechala maličkého synka.)V Bostonu, kde se roku 1914 slečna Middletonová narodila, pracoval Henry v severních docích jako strojník ve skladišti konzervovaných potravin, které bylo vyhlášené tamější šunkovou pomazánkou. Rodina bydlela v Dorchesteru na kraji města. Pod Anniiným vedením chodila slečna Middletonová na hodiny klavíru, tance a řečnického přednesu. Její učitelkou baletu byla jakási Ruska. Dívenka chodila na pokrokovou střední školu, kde se naučila navrhovat šaty a opravovat auta a rádia. Měla přítelkyni jménem Gloria Gilbertová, která to dotáhla až do Hollywoodu, kde díky svým úchvatným piruetám proslula jako „Lidská káča“. Ale Henry nakonec o práci přišel. Roku 1933 se rodina, pronásledovaná dluhy, přeplavila přes Atlantik zpátky do Evropy.

Návrat do Anglie byl potupný. Carlton Terrace byla ulice kožešníků, řezačů papíru a tesařů, tichá předměstská oblast, na hony vzdálená Paříži, Hollywoodu a domovům ostatních členů rodiny Middletonových. Ve věku padesáti let si Henry našel práci soustružníka. Klesali stále níž. Slečna Middletonová dělala konkurz do baletu v divadle Sadler’s Wells, ale nemohla si dovolit platit potřebnou výuku. Když vypukla druhá světová válka, pracovala jako učitelka tance v Princově tanečním sále (Prince’s Dance Hall) v Palmers Green v severním Londýně, asi dva a půl kilometru od domova. Chodila na hodiny klavíru při svíčkách u postaršího varhaníka jménem E. A. Crusha, jemuž při náletu popraskala okna.

Jednu březnovou sobotu roku 1941, vůbec poprvé od předchozího podzimu, kdy začalo bombardování Londýna, se slečna Middletonová chystala vyrazit si večer ven. V Princově tanečním sále se konaly oslavy svátku svatého Patricka. Hemžilo se to tam lidmi, které znala. Rozezněly se sirény varující před náletem a zvenčí bylo slyšet rachot padajících bomb, ale slečna Middletonová byla přesto odhodlaná odejít. Právě se chystala z budovy vzdálit, když vtom ji zastavila jedna kamarádka. Chvíli spolu probíraly, jestli je bezpečné vyjít ven, a slečna Middletonová rozhodla, že by odejít měly.

Až po odchodu slečna Middletonová zažila cosi, co později popsala jako „velmi zvláštní pocit“. Zavěsila se do kamarádky a společně se vrátily domů, kde hrály karty s Annií. Mezitím ve 20.45 dostal německý bombardér zásah z protiletadlového kanonu a shodil svůj náklad výbušnin přesně nad Palmers Green. Princův taneční sál byl plný tanečníků. Jedna šestnáctiletá dívka jménem Wyn seděla s přáteli a pozorovala, jak se před ní taneční páry otáčejí na parketu, když vtom ucítila mocný poryv vzduchu, poněvadž se zhroutila jedna strana budovy. „Člověk neslyší nic – takové to bylo, když ta bomba spadla,“ sdělila v rozhovoru rozhlasové stanici BBC. „Všechno potemnělo.“ Nějaký námořník vykřikl, ať se lidé postaví ke stěnám. Wyn vytáhli z trosek, raněné z tanečního parketu položili na chodník venku. Zahynuli pouze dva lidé. Zato venku na Green Lane se v centru explozí ocitl trolejbus. Během chvilky na místo dorazil hasič George Walton a do tohoto vozu, který mířil k southgateské radnici, nastoupil. Uvnitř bylo čtyřicet tři cestujících, kteří čekali, až trolejbus dojede na jejich zastávku, a přitom seděli, stáli a četli si noviny. Všichni zahynuli.

*

V období těžkého bombardování Londýna nebylo nic divného, když člověk věřil, že mu život zachránila či změnila předtucha. Ulice byly v troskách a smrt hrozila na každém kroku, takže se město změnilo v prazvláštní krajinu, kde lidé jen s obtížemi dokázali určit, co je skutečné a co existuje pouze v jejich mysli. Během náletů, k nimž docházelo skoro každý večer, se Londýňané snažili najít nejen smysl toho všeho, ale též útěchu všude, kde se dalo. Člen protipožární hlídky, který měl za úkol vyhlížet padající bomby a hasit menší ohně, si kupříkladu všiml, že pokaždé, když si očistil holínky, jako by tím přivolal špatnou noc, a proto je nechával špinavé.

Společenská výzkumná organizace Hromadné pozorování (Mass Observation), která byla ustavena proto, aby zaznamenávala zkušenosti z každodenního života v Británii, se na jaře 1942 prostřednictvím ankety zeptala lidí na jejich víru v nadpřirozené jevy. V nějakou formu nadpřirozena věřila asi čtvrtina dotázaných, což bylo zhruba tolik jako těch, kdo byli přesvědčeni o existenci posmrtného života. Mnozí respondenti zpochybnili výchozí předpoklad položené otázky: ptali se, jak lze od sebe rozeznat magický jev a cosi, čemu dosud nerozumíme. „Nevím, kde začíná ,nadpřirozeno‘ a kde končí ,podvědomí‘,“ napsala jedenapadesátiletá učitelka z Barnetu. Zatímco jednoznačně přízračné věci jako duchové či ektoplazma náležely do říše nadpřirozena, lidé v Británii poloviny minulého století se mnohem méně často shodli ohledně telepatie a zjevně běžných událostí, jako jsou neblahé předtuchy, které pro ně poukazovaly na neprozkoumaný dosah fyzikálních sil a mysli. Jeden respondent do ankety napsal:

Někdy mívám velice silný dojem, že se stanou určité věci. Bez rozumného důvodu to zkrátka vím. Čas od času má tento pocit logické pozadí, kdežto jindy vůbec. Až donedávna jsem o těchto pocitech neuvažoval ani je nebral vážně, dokud k dané události nedošlo. Teď si vždycky poznamenám čas a shledávám, že se očekávané důsledky přihodí.

V létě 1944 byly víceméně předvídatelné hrůzy nočních náletů bombardérů nahrazeny nepravidelnými přílety letounových střel a raket. Německé V1 a později V2 mohly udeřit v kteroukoli denní či noční hodinu. Mnoho Londýňanů, otřesených pěti válečnými roky, děsily letounové střely daleko víc než to, co dosud zažili. V novinách byly uveřejňovány dezinformace o tom, kdy dopadly, což byla taktika, jejímž cílem bylo zmást jednak německé špiony, jednak samotné obsluhy střel v severní Evropě. Přijít na kloub tomu, co se vlastně děje, bylo tedy obtížné. Občané vymýšleli teorie stran toho, které části města jsou bezpečné a které nikoli, jestli se rakety dají přesně zacílit a jestli padají ve shlucích. „Z války jsem neměla strach, dokud na nás nezačaly dopadat rakety,“ vzpomínala ve svém rozhovoru pro BBC Wyn, dívka, která přežila bombardování tanečního sálu. Střela V2 zničila továrnu na uniformy v Edmontonu, kousek od míst, kde tato dívka a slečna Middletonová bydlely. „Ještě štěstí, že k tomu došlo v noci!“ uvažovala Wyn. „Tu fabriku to srovnalo se zemí.“ Roland Clarke, finanční matematik pojišťovny Prudential, který za války pracoval pro vojenskou rozvědku a studoval letounové střely V1, roku 1946 uveřejnil jednostránkový článek, v němž popsal rozložení dopadu těchto střel po celém Londýně. Doložil, že plochu 144 čtverečních kilometrů na jihu města, kam většina V1 dopadla, střely zasáhly téměř nahodile podle takzvaného Poissonova rozdělení, jež je známo také pod označením „rozdělení řídkých jevů“.

*

V polovině šedesátých let slečna Middletonová vyučovala v předním pokoji čísla popisného 69 už bezmála čtvrt století. Když Henry a Annie překročili sedmdesátku, zdědili čtyři domy v Holloway, v dělnické čtvrti v severním Londýně, a krátce nato zemřeli. Slečna Middletonová chovala kočky, které se čile množily. V jedné chvíli se k ní přistěhoval polský emigrant Les Bacciarelli, který pracoval pro poštovní úřad. Tenhle muž byl stará láska slečny Middletonové z období války a stal se jejím celoživotním společníkem. Mluvila o něm jako o svém nájemníkovi.

Do jejího života dál vnášely informace i změny různé předtuchy. Po smrti své matky poslechla slečna Middletonová intuitivní vnuknutí, které ji poprvé napadlo, když byla ještě malá: že syn, jehož Annie kdysi dávno opustila, žije ve Francii v hezkém domě u řeky. S pomocí amerického velvyslanectví v Paříži slečna Middletonová roku 1962 objevila svého nevlastního bratra Alexandra, který bydlel ve starém domě v městečku na březích řeky Sarthe, na severozápadním okraji města.

Nikdy nepracovala jako médium a nezdálo se, že ji vlastní vjemy nějak zvlášť znepokojovaly. „Nevidím důvod, proč by nás mělo takové nadání děsit – je to něco podobného, jako když má člověk hlavu na matematiku,“ prohlásila slečna Middletonová. Ukazovala svým žákům náčrty nedávných vidění a občas si postěžovala, že je těch informací na ni moc. „Někdy se nechala slyšet: ,Prostě to vypínám. Mám moc práce, nemám na to čas,‘“ vzpomínala její někdejší žákyně Christine Williamsová. „A jenom nad tím mávla rukou.“

*

Tendence vnímat smysluplné vzorce tam, kde neexistují, se nazývá apofenie. Hledat smysl věcí tam, kde žádný není, je přesná definice šílenství. (Tuto charakteristiku uvedl německý neurolog Klaus Conrad roku 1958, když popisoval původ schizofrenie.) Ale schopnost vytvářet souvislosti v tom, co vidíme, slyšíme nebo o čem sníme, je zároveň definice myšlení samotného; objevení vzorce, který dosud nikdy nikdo neobjevil, v počítačové fyzice nebo v písni (pokud je dokáže rozpoznat či vycítit ještě někdo jiný) považujeme dokonce za projev génia. „Ti, kdo sní za bílého dne, jsou si vědomi mnoha věcí, jež unikají těm, kdo sní pouze v noci,“ napsal roku 1875 Edgar Allan Poe. „Ze šedi svých vidění získávají záblesky věčnosti a vzrušení, a když se probudí, shledají, že se ocitli na pokraji velikého tajemství.“ Barbara Brundageová, ošetřovatelka choromyslných z Minnesoty, o více než sto let později popsala, jak rozpoznává počátek jedné ze svých vlastních psychotických epizod: „Mám pocit, že všechno ožívá a nabývá na významu; přicházející podněty jsou natolik intenzivní, že je skoro nedokážu snést. Všechno, co se děje, má souvislosti – náhody neexistují. Cítím se úžasně tvůrčí.“

*

V noci 20. října 1966, když bylo slečně Middletonové padesát šest let, se rozhodla přenocovat v jednom z domů, které zdědila po rodičích. Tento dům se nacházel na Crescent Road v Hornsey. Slečna Middletonová jevila známky neklidu. Ke spánku se uložila do ložnice pro hosty v prvním patře. Nazítří kolem šesté hodiny ranní pocítila intenzivní zlé tušení. „Probudila jsem se tím, jak jsem se dusila a lapala po dechu, a měla jsem pocit, že se okolo mě zavírají stěny,“ napsala krátce poté. O tomhle zlověstném pocitu vyprávěla hned toho rána Bacciarellimu, když se vrátil domů z noční směny. V osm hodin slečna Middletonová přijala nabízený šálek čaje, ačkoli ráno málokdy vůbec něco pila.

Za hodinu a něco si skupina dělníků, kteří v jižním Walesu pracovali na obrovské důlní výsypce, také udělala přestávku na čaj. Tato parta měla k dispozici boudu z lehkého materiálu, kde se topilo uhlím; tohle přístřeší si přenášeli po úbočí kopce podle potřeby tam, kde se právě pracovalo. Bylo páteční ráno – jasné, bezvětrné, podzimní. Údolí pod nimi halila vrstva mlhy, z níž trčel vysoký hranatý komín šachty ve vesnici Merthyr Vale. Od první světové války se uhlí vytěžené z dolu dopravovalo vzhůru po úbočí hory Merthyr po kolejové dráze. Odpad, jehož součástí byl kotelní popel, hlušina, kal (drobné částečky uhlí smíchané s vodou) a výpěrky (ještě jemnější částečky, které zůstanou po procesu chemické filtrace), vyvážela nahoru souprava deseti kovových důlních vozíků, tažených na laně. Když vozíky vyjely po svahu až ke strojovně, zvolna sklouzly po oddělené koleji k vrcholu násypky, kde parta mužů, jimž zde říkali zakládači*, připřáhla každý vozík k jeřábu a jeřábník ho zhoupl nad důlní výsypku, kde ho překlopil. Hodinu za hodinou se takhle vyklápěl jeden vozík za druhým a temná kuželovitá halda narůstala a zvedala se nad okraji údolí stále výš. Důlní vrch číslo sedm, kde onoho dne ráno horníci pracovali, se začal takto vršit o Velikonocích roku 1958 poté, co si jeden místní farmář stěžoval, že se mu předchozí halda (číslo šest) začíná sesouvat na pole. Toto konkrétní místo vybral nazdařbůh jakýsi inženýr spolu s ředitelem dolu, kteří si jednou bez mapy vyšlápli na horu Merthyr.

Během roku 1963 se vrchol důlní výsypky číslo sedm dvakrát svezl dolů. Téhož roku v listopadu se v haldě otevřela jáma, která na šířku měřila sedmdesát tři metrů. Do podzimu 1966 poporostl vrchol této haldy o dalších téměř čtyřicet metrů nad svah. Obsahoval tolik kalu, výpěrek a důlní suti, že by to mohlo jedenapůlkrát zaplnit prostor katedrály svatého Pavla. Po několika týdnech silných dešťů byla půda kopců nasáklá vodou a nahoře balancoval uhelný odpad. Když na vrcholek dorazili těsně před půl osmou ráno 21. října zakládači s jeřábníkem, všimli si, že v noci povrch poklesl asi o tři metry. Koleje pro důlní vozíky, jež vedly k okraji haldy, propadly do jámy. Zakládače Daie Jonese poslali z hory dolů, aby tento pohyb nahlásil. Nahoře nebyl fungující telefon, protože někdo ukradl drát. Zatímco byl Jones pryč, jeřábník Gwyn Brown s jeřábem couvl. Než se kolem deváté hodiny vrátil Jones s vedoucím party Lesliem Daviesem, vrchol haldy klesl o další tři metry. Mužům se to vůbec nezamlouvalo. Davies přišel s novinou, že se důlní inženýři chystají příští týden vybrat nové místo pro výsypku. Halda číslo sedm tedy byla završená. Davies navrhl, že než se chlapi pustí do práce a začnou přesouvat jeřáb a koleje, mohli by si dát čaj. Ostatní zakládači včetně Daviese zamířili k boudě.

Brown zůstal u jeřábu a díval se dolů z kopce. Údolí stále halila mlha. Nebylo vůbec vidět natěsno postavené řadové domky, kostely a obchůdky Aberfanu. Městečko dole bylo sice odlehlé, ale rozhodně nemělo venkovský ráz, a dokonce ani nebylo staré. Před otevřením dolu se na tomto místě rozkládala pouze jediná farma a louky s popásajícími se ovcemi. Leskla se zde řeka Taff, která tudy spěchala k moři. V devatenáctém století přišli do Aberfanu těžit uhlí muži z Anglie, Irska a Itálie. Přivezli si s sebou rodiny a vybudovali městečko. Uhelný důl se stal svědkem pestrého dění: roku 1934 například zdejší kapela zvítězila v celonárodní soutěži jazzbandů, která se konala v Křišťálovém paláci v Londýně.

Když Brown mrkl dolů, halda se zrovna zvedala, což nedávalo smysl. „Nejdřív se začala zdvihat pomalu,“ vypověděl později jeřábník. „Napadlo mě, že mám vidiny. Potom už se zvedala dost rychle, hrozivým tempem.“ Hluboko dole, na úpatí haldy, tisíce tun uhelného odpadu zkapalněly a znenadání poklesly. Z úbočí kopce vyrazila temná, lesklá vlna a začala stékat dolů, přičemž s sebou nesla zbytek výsypky. „Ten materiál se prostě jaksi uvolnil ze stlačení a proměnilo se to ve vlnu – jinak to popsat neumím,“ řekl Brown. „Teklo to z hory dolů… rovnou k městečku Aberfan… do té mlhy.“ Brown vykřikl. Z boudy vyklopýtali ostatní z party, uviděli, co se děje, a rozběhli se ze svahu. Přitom varovně vykřikovali. Cestu jim zahradily padající stromy, důlní vozíky, bahno a kal. Strhl se strašlivý hluk. Všichni tihle muži už viděli sesuvy o rozsahu pár set metrů, jenomže tohle byla lavina. Lidé z Aberfanu později přirovnali rachot sesouvající se haldy ke hřmotu nízko letícího tryskáče nebo k burácení hromu.

Lavina smetla ovce, živé ploty, dobytek i farmu se třemi lidmi. Nejzápadnější ulicí v městečku, která ležela na horském úbočí, byla Moy Road. A právě tam stály dvě aberfanské školy: základní a střední škola Pantglas. Na základní škole začínala výuka v devět, na střední v půl desáté. Vlna se k nim přihnala ve čtvrt na deset, pohřbila základní školu, která byla plná dětí, jež dělaly docházku, kontrolovaly srážkoměr, psaly slovo parabola, platily si obědy, roznášely školní sportovní noviny, chystaly se na kreslení. Do zdí narazily důlní vozíky a balvany. Zadní část školy rozdrtila deset metrů vysoká vrstva tmavé skrývky. Z hlušiny zůstaly trčet jen střešní štíty. Střední školu lavina zasáhla jen zčásti. Čtrnáctiletý chlapec Howard Rees cestou na vyučování uviděl, jak se nad městečkem pohybuje hřeben vlny starého železničního náspu, který se „řítil k městu rychlostí jedoucího auta“, a jak se přelil přes tři Howardovy kamarády, kteří seděli na zídce. Vlna smetla i osm domů za nimi. Kadeřník George Williams na Moy Road pozoroval, jak se dveře a okna domů tříští dovnitř. Jeho samotného přitlačil k zemi kus vlnitého plechu. Když ryk utichl, rozhostilo se ticho, které Williams přirovnal ke chvíli těsně poté, co člověk vypne rádio. „V takovém tichu člověk neslyší ani ptáčka, ani dítě,“ uvedl. První poplašný telefonát – volalo se z hotelu Mackintosh, hostince, který stál o kus dál na Moy Road – přišel v 9.25. Do dvaceti minut byli na místě horníci se začerněnými tvářemi a lampami na helmách, kteří vyfárali z uhelných slojí. Ulicemi se hnala voda z poškozeného potrubí, jež sahala zachráncům po kolena. Sesuv haldy v Aberfanu zabil 144 lidí, z toho 116 dětí, většinou ve věku od sedmi do deseti let.

V 10.30 odvysílala BBC mimořádnou zprávu. V poledním zpravodajství, z něhož se o katastrofě dozvěděl předseda vlády Harold Wilson, se počet obětí odhadoval na dvacet šest. Tou dobou se do Aberfanu, ležícího u hlavní silnice mezi Merthyr Tydfilem a Cardiffem, houfně sjížděly vozy tisku, sanitky, polní kuchyně a těžká technika. Z nedalekých dolů sem sice na odklízení trosek poslali různé traktory, buldozery, exkavátory a náklaďáky, ale fakt, že kouty školního dvora byly těsné a stále existovala možnost, že pohromu někdo přežil, znamenal, že pátrat v troskách se muselo skoro výhradně ručně. Pokaždé když měl nějaký zachránce dojem, že něco našel, se ozval hvizd píšťalky a všechno kolem ztichlo. Po jedenácté hodině dopolední už nebyl z té zkázy vyproštěn nikdo živý. Našli mrtvou holčičku s jablkem v ruce, chlapce, který v dlani svíral čtyřpenci. Byly nalezeny děti, jež měly v kapse složený rodný list. Některá těla byla příšerně znetvořena. V touze pomoci, odčinit to, co se právě stalo, se zračilo šílenství. Lidé chtěli být užiteční, i když nebylo jak. V merthyrské nemocnici stáli ve frontě, aby mohli darovat krev, ačkoli to nebylo zapotřebí. Důlní telefonní ústředna byla zahlcena telefonáty těch, kdo nabízeli nějakou pomoc, čímž znemožňovali dovolat se ven. K výkopovým pracím na Moy Road přispěchalo tisíc až dva tisíce lidí. V blátě se zraňovali a krváceli. Jiní postávali na haldě a přihlíželi, takže se drolila dál a možnost nápravy se oddalovala. Jeden buldozerista usnul přímo u řízení. Na svahu nad městečkem pracovali horníci a inženýři ve snaze stabilizovat vršek čísla sedm pomocí pytlů, které plnili hlušinou, jež byla všude kolem. U školy lelkovala asi stovka řidičů sanitek, kteří odmítali jet domů. Během odpoledne byly aberfanské pouliční lampy osazeny silnějšími žárovkami a na ulicích instalovali reflektory, takže výkopové práce mohly pokračovat. Padla tma a ochladilo se. Předseda vlády přijel a odjel. Kolem třetí hodiny ranní dorazil s malým kufříkem a lopatou královnin švagr lord Snowdon; odvedli ho do Bethanské kaple, největší v městečku, kde byla na kostelních lavicích vyskládána těla označená křídou – M jako muž (male), F jako žena (female), J jako mladistvý (juvenile) – a kde pracovala skupina policejních detektivů. Venku stála fronta asi padesáti rodičů, převážně otců, kteří čekali, až budou moci identifikovat svoje mrtvé.

Nazítří, tedy v sobotu ráno, bylo zataženo. Mraky byly předzvěstí deště. Většina lidí v městečku naspala sotva dvě hodiny. „Všude bylo šedo,“ informoval Merthyr Express. „Obličeje byly šedivé únavou a utrpením, domy a ulice zaplněné mokvající uhelnou kaší.“ Vládl nyní větší pořádek, třebaže naděje slábla, zběsilá energie ze včerejška však neutuchala. Městečkem se táhla fronta nákladních aut připravených na odvoz trosek – bylo jich snad sto. Během čtyřiadvaceti hodin se celý svět dozvěděl, kde leží Aberfan, a zjistil, co znamená: že je to místo, jehož děti zaživa pohřbil uhelný odpad, který na haldu navršili jejich otcové. Červený kříž rozdal deset tisíc cigaret. Královská společnost pro ochranu zvířat (RSPCA) přistavila mobilní jednotku a vyslala pět inspektorů, kteří chodili dům od domu a kontrolovali, jestli domácí zvířata nejsou rozrušená všeobecným chaosem a nepotřebují ošetřit. (Žádné zvíře to nepotřebovalo.) Pokud bylo na místě katastrofy něco potřeba, bylo to dodáno bleskově a v množství až hystericky přehnaném. Když zazněla žádost o rukavice, sešlo se jich na šest tisíc párů. Když policie požádala o kolový nakladač přezdívaný „955 lopat“, dostala místo něj 955 lopat. Na důlní dvůr vjížděly náklaďáky, pro které nikdo neposlal, s nákladem masových konzerv, košil a mořem ovoce. Tam, kde byl jen kousek místa, se vršily hromady žvýkaček, mýdel, polévek a láhví brandy.

*

Ve snaze mít pod kontrolou přístup k místu katastrofy sice na silnici vznikl zátaras, ale dostat se přes něj zvládl víceméně každý, kdo měl na sobě uniformu nebo vyhlížel dostatečně úředně. Dopoledne 22. října do městečka zvolna projel i tmavozelený Ford Zephyr. Za volantem seděl John Barker, dvaačtyřicetiletý psychiatr, který ve své profesi jevil živý zájem o neobvyklé psychické stavy. Barker byl vysoký a silný, na sobě měl oblek s kravatou. Po třicítce míval výraznou nadváhu, ale od té doby začal hodně cvičit a živit se suchary, takže teď na něm oblečení volně plandalo a vypadal na svůj věk starší. Měl pytle pod očima, masité rty a tmavé vlasy, které si sčesával do čela. Pracoval jako vedoucí lékař v Sheltonské nemocnici, ústavu pro duševní choroby poblíž Shrewsbury, který se nacházel asi sto šedesát kilometrů na východ od Merthyrského údolí, na druhé straně hranice s Anglií. V době aberfanského neštěstí pracoval na knize pojednávající o tom, zda je možné vyděsit se k smrti.

Z prvních zpráv o Aberfanu se Barker doslechl, že jeden chlapec vyvázl ze školy nezraněn, ale později zemřel na šok. Psychiatr sem přijel pátrat, uvědomil si však, že dorazil příliš brzo. Když do městečka přijel, teprve se vykopávaly oběti katastrofy. „Záhy mi došlo, že by bylo krajně nevhodné se na tohle dítě vyptávat,“ napsal později. Nad tím, co uviděl, se upřímně zhrozil. Sám byl ženatý a měl tři děti. „Z toho zážitku se mi udělalo zle,“ psal. Okolní zkáza Barkerovi připomněla bombardování Londýna, které zažil jako mladík v jižní části města, ale ztráty na životech v Aberfanu byly tím horší, že byly tak koncentrované a zesnulí byli tak mladičcí. „Na ulici stáli rodiče, kteří přišli o děti. Byli jako omráčení, ve tvářích se jim zračila beznaděj a mnohým tekly slzy. Málokdo z těch, s nimiž jsem se zde setkal, neutrpěl žádnou ztrátu.“

Snadno se dali rozpoznat voyeuři a cizí lidé, kteří do Aberfanu přijeli, aniž pro to měli důvod. Pokřikovali na policisty, kteří stáli opodál a pili čaj. Kdosi hodil po jednom fotografovi plechovkou od tabáku a rozbil mu blesk. Během dne se spustilo vytrvalé mrholení, takže stovky záchranářů promokly na kost a na ulicích, které už beztak tonuly v bahně, přibývalo blátivé břečky. Sílily navíc i obavy, že by se vrchol haldy mohl znovu sesout a způsobit další pohromu. Městečko se zmítalo ve strašlivém napětí. Od úpatí kopce se stáhla stanoviště první pomoci a byl připraven i klakson, který měl ohlásit poplach.

Barker se také doslechl o desetileté dívence Eryl Mai Jonesové, která si „na fantazii moc nepotrpěla“, ale přesto se čtrnáct dní přes zhroucením haldy svěřila své matce Megan, že se nebojí smrti. „Proč mluvíš o umírání? Vždyť jsi tak mladá!“ odpověděla jí matka. „Nechceš radši lí-zátko?“

Podle výpovědi, kterou zaznamenal místní pastor Glannant Jones, podepsali rodiče Eryl Mai a později uveřejnil Barker:

*

*

*

*

*