INDIGO RIDGE

VE STÍNU HORY

DEVNEY PERRY

Série EDENOVI

DÍL 1.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2021 INDIGO RIDGE by Devney Perry

Cover Sarah Hansen © Okay Creations

Translation © Žaneta Ziecinová, 2024

Original English title: INDIGO RIDGE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-679-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-680-6 (mobi)

PROLOG

„Myslíš, že dokážeš létat, ptáčátko?“

Šeptal hlas, noční můra, do větru.

Skála temného srázu byla ozářena stříbrným světlem, jak se v ní odrážel měsíční svit.

Kolem se začínala rozprostírat černá, nekonečná temnota, která pohltila můj kotník, když jsem vykročila směrem k okraji.

Bude létání bolet?

„To brzy zjistíme.“

KAPITOLA 1

WINSLOW

„Mohla bych dostat ještě jeden…“

Číšník ani nezpomalil, když mě minul.

„Drink,“ zamumlala jsem pro sebe a přikrčila se.

Děda mi řekl, že do tohoto baru chodívají místní. Nejenže jsem odsud mohla dojít pěšky do svého nového domu, pokud bych nemohla kvůli alkoholu řídit, ale také už jsem se mohla počítat mezi místní. Počínaje dneškem se ze mě stala obyvatelka městečka Quincy v Montaně.

Hned jsem to číšníkovi pověděla, když jsem ho požádala o vinný lístek. Pozvedl jedno husté bílé obočí, významně přimhouřil oči a mě přešla na sklenku cabernetu chuť, raději jsem si objednala vodku s tonikem. Stálo mě hodně přemáhání nechtít po něm ještě plátek citronu.

Zamíchala jsem růžovým brčkem ledové kostky ve sklence, až zacinkaly. Ale číšník si ani tohoto zvuku nevšímal.

Na Hlavní ulici ve městě se nacházely dva bary – což v tomto ročním období byla, podle dědečka, pouhá lákadla pro turisty. Přesto jsem litovala, že jsem se na oslavu svého prvního večera v Quincy nevydala do jednoho z nich. A vzhledem k jeho chování toho zjevně litoval i číšník, který mě pravděpodobně považoval za zbloudilou turistku.

Bar U Willieho byla putyka, ne zrovna můj šálek kávy.

Obsluha ve městě si svých zákazníků jistě všímala a ceny měli uvedené v menu, a ne že vám je číšník sdělí použitím tří prstů na své zvrásnělé ruce.

Vypadal, že je stejně starý jako tato tmavá, zašlá budova. Podobně jako většinu barů v malých montanských městech i tento zdobily pivní nápisy a neonová světla. Před zrcadlovou stěnou stály na policích lahve s alkoholickými nápoji. Místnost byla plná stolů, a všechny židle prázdné.

U Willieho nebyla v neděli v devět hodin večer ani noha.

Místní museli vědět o lepším místě na odreagování.

Jediný další zákazník seděl na opačném konci baru na poslední stoličce v řadě. Přišel deset minut po mém příchodu a vybral si místo co nejdále ode mě. On i barman si byli téměř navlas podobní, měli stejně bílé vlasy a neupravené vousy.

Dvojčata? Zdáli se dost staří na to, aby mohli tento bar před mnoha lety založit oni sami. Možná byl jeden z nich sám Willie.

Číšník mě přistihl, jak si je prohlížím.

Usmála jsem se a zacinkala ledem ve své sklenici.

Stáhl rty do úzké linky, ale udělal mi nový koktejl. A podobně jako u prvního mi ho přinesl bez jediného slova a znovu mi ukázal tři prsty.

Otočila jsem se ke své kabelce a vytáhla další pětidolarovku, protože otevření účtu tady zjevně nepřicházelo v úvahu. Ale než jsem stihla z peněženky vyjmout bankovku, ozval se v lokále hluboký, drsný hlas.

„Ahoj Willie.“

„Griffine,“ kývl barman.

Takže to skutečně byl Willie. A uměl mluvit.

„Jako obvykle?“ zeptal se Willie.

„Jo.“ Muž s krásným hlasem, Griffin, odtáhl stoličku dvě místa ode mě.

Jak usazoval svoje vysoké a široké tělo na stoličku, donesla se ke mně jeho vůně. Ucítila jsem kůži, vítr a koření, ta vůně odehnala zatuchlý pach v baru. Byla omamná a přitažlivá.

Byl to ten typ muže, který dokázal ženám zamotat hlavu.

Jeden pohled na jeho profil mi stačil k tomu, aby nápoj přede mnou ztratil důležitost. Namísto alkoholu jsem se opájela pohledem na něj.

Když se lokty opřel o bar, rukávy na jeho černém tričku se napnuly přes vypracované bicepsy a široká ramena. Hnědé vlasy se mu na krku vlnily a utvářely prstýnky. Na opáleném předloktí měl chloupky stejné barvy jako vlasy a pod nimi vyrýsované svaly a výrazné žíly.

Dokonce i když seděl, jsem poznala, že má dlouhé nohy. Jeho silná stehna připomínala kmeny jehličnanů v lese za městem. Roztřepené konce nohavic na džínách sahaly k černým kovbojským botám. A když si poposedl, zahlédla jsem na jeho opasku stříbrozlatou sponu.

Z té spony samotné by mi vyschlo v ústech, o jeho hlasu, vůni a ostře řezané čelisti nemluvě.

Jedním z matčiných nejoblíbenějších filmů byla Legenda o vášni. V šestnácti mi dovolila se na ni podívat a společně jsme si poplakaly. Kdykoli mi máma chyběla, pustila jsem si tento film. DVD bylo poškrábané a obal rozbitý z častého používání, pouštěla jsem si ten film jednoduše proto, že býval její.

Pokaždé omdlívala z Brada Pitta coby sexy kovboje.

Kdyby viděla Griffina, také by nad ním slintala. Přestože mu chyběl klobouk a kůň, byl splněním fantazií o kovbojích.

Zvedla jsem sklenku k ústům, usrkla si studeného koktejlu a odtrhla oči od krásného neznámého. Vodka mě pálila v hrdle a alkohol stoupal do hlavy. Starouš Willie míchal silné drinky.

Bezostyšně jsem zírala. Bylo to neslušné a očividné. Přesto se, jakmile jsem odložila sklenici, můj pohled okamžitě vrátil ke Griffinovi.

Jeho pronikavě modré oči už čekaly.

Zatajil se mi dech.

Willie před Griffina položil sklenku plnou ledu a karamelové tekutiny a potom odešel, aniž by mu ukázal na prstech, kolik má zaplatit.

Griffin si lokl svého drinku a poskočil mu ohryzek. Potom opět obrátil pozornost ke mně.

Intenzita jeho pohledu byla stejně opojná jako můj koktejl.

Upřeně se na mě díval. Díval se s neskrývanou touhou. Sjel pohledem po mém černém tílku až k roztrhaným džínům, které jsem si ráno oblékla před odhlášením z hotelu v Bozemanu.

Čtyři a půl hodiny jsem strávila jízdou do Quincy, přičemž jsem za svým vozem značky Dodge Durango táhla přívěs. Když jsem dorazila, okamžitě jsem se pustila do vynášení věcí, a to mi zabralo zbytek dne, pouze s přestávkou na večeři s dědečkem.

Po celém dni nošení krabic jsem byla vyřízená. Vlasy jsem měla v culíku a veškerý make-up, který jsem si ráno nanesla, byl už nejspíš pryč. Přesto se mi z uznání v Griffinově pohledu rozlila po těle vlna touhy.

„Ahoj,“ vyhrkla jsem. Uklidni se, Winn.

Oči mu za dlouhými černými řasami jiskřily jako dva krásné safíry. „Ahoj.“

„Jsem Winn.“ Natáhla jsem ruku do prostoru mezi námi.

„Griffin.“ V okamžiku, kdy se jeho horká, mozolnatá dlaň dotkla mojí, ucítila jsem na kůži výboje jako při ohňostroji. Po zádech mi přejel mráz.

Proboha. Mezi námi bylo takové napětí, že bychom z něj mohli napájet jukebox v rohu.

Soustředila jsem se na svůj drink a hltala ho plnými doušky. Led mě ani trochu nezchladil. Kdy mě naposledy nějaký muž takhle přitahoval? Před lety. Mnoha lety. A ani tenkrát se to nedalo srovnat s pěti minutami vedle Griffina.

„Odkud jsi?“ zeptal se. Podobně jako Willie se musel domníval, že jsem turistka.

„Z Bozemanu.“

Přikývl. „Chodil jsem tam na Montanskou státní univerzitu.“

„Bobcats, do toho!“ pozvedla jsem svůj drink k přípitku.

Griffin moje gesto opětoval a přiložil si sklenku k plným rtům.

Znovu jsem na něj zírala, zcela okatě. Možná to byly vystouplé lícní kosti, které jeho tvář tolik odlišovaly od ostatních. Možná to byl rovný nos s drobnou bambulkou na konci. Nebo tmavé obočí. Rozhodně nebyl obyčejně hezký.

Griffin byl neskutečně nádherný.

Ale pokud přišel k Williemu…, znamenalo to, že byl místní.

A místní znamenalo zakázaný. Zatraceně.

Své zklamání jsem zapila dalším lokem vodky.

Lokálem se ozvalo skřípění nohou barové židle, jak se Griffin přesunul na místo vedle mě. Ruce vrátil na bar, drink si položil mezi ně a předklonil se. Seděl tak blízko a byl tak velký, že teplo z jeho těla pronikalo až do mého.

„Winn. To je hezký jméno.“

„Díky.“ Moje celé jméno znělo Winslow, ale málokdy mi někdo řekl jinak než Winn nebo Winnie.

Kolem nás prošel Willie, a když si všiml, že mezi mnou a Griffinem už není žádný prostor, přimhouřil oči. Potom se připojil ke svému dvojníkovi.

„Jsou příbuzní?“ zeptala jsem se potichu.

„Willie starší sedí u baru. Jeho syn nalívá.“

„Otec a syn. Páni. Myslela jsem, že jsou dvojčata. Je Willie starší stejně okouzlující jako Willie mladší?“

„Horší,“ zasmál se Griffin. „Pokaždý, když tudy projíždím, je nevrlejší a nevrlejší.“

Počkat. To by znamenalo… „Ty nebydlíš ve městě?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a zvedl sklenku.

Udělala jsem to samé a zakryla svůj úsměv skleničkou. Nebyl místní. Takže flirtování s ním bylo neškodné. Bůh ti žehnej, Quincy.

Hlavou se mi honily stovky otázek, ale všechny jsem je zahnala. Skyler mi vyčítal, že do deseti minut po seznámení s někým novým přecházím k výslechu. Což byla jedna z mnoha výčitek. Využíval svoji profesi životního kouče coby záminku k tomu, aby mě mohl kritizovat za všechno, co jsem v našem vztahu udělala špatně. A v životě.

Mezitím mě však podvedl, takže Skylerův hlas jsem už neposlouchala.

Přesto jsem Griffina nehodlala bombardovat otázkami. Nebyl odsud a já jsem si schovala otázky pro občany města.

Pohlédl na druhou stranu místnosti ke stolnímu curlingu. „Nechceš si zahrát?“

„Ehm… jasně? Ale ještě nikdy jsem to nehrála.“

„Nic na tom není.“ Seskočil ze stoličky a pohyboval se s grácií, kterou muži jeho rozměrů obvykle postrádají.

Následovala jsem ho s očima přilepenýma k tomu nejhezčímu zadku, jaký jsem kdy viděla. A nežil tady. Na zaprášených trámech v baru se objevil imaginární pěvecký sbor a vykřikl sborové jupí.

Griffin přešel k jednomu konci stolu a já k druhému. „Takže, Winn. Kdo prohraje, kupuje další rundu.“

Naštěstí jsem u sebe měla hotovost. „Dobře.“

Následujících deset minut mi vysvětloval pravidla a ukazoval, jak posouvat puky po hladkém povrchu směrem k bodovým čárám. Potom jsme hráli a hráli. Po další rundě jsme oba přestali pít, ale ani jeden z nás se neměl k odchodu.

Pár her jsem vyhrála. Většinu jsem prohrála. A když Willie nakonec ohlásil, že v jednu zavírá, odebrali jsme se k odchodu a šli po ztemnělém parkovišti.

Vedle mého duranga stálo zaprášené černé vozidlo.

„Užil jsem si to.“

„Já taky.“ Usmála jsem se na něj, až mě píchlo ve tvářích. Takhle zábavné, neskrývané flirtování s mužem jsem nezažila od, no… nikdy. Zpomalila jsem, neboť to poslední místo, kde bych chtěla být, bylo sama doma.

Musel to cítit stejně, protože se zastavil. Přistoupil blíž.

Winslow Covingtonová nemívala známosti na jednu noc. Raději jsem ztrácela roky se špatným chlapem. Griffin také nebyl ten pravý, ale za dobu, co jsem u policie, jsem se naučila, že člověk se občas nerozhoduje mezi dobrem a zlem. Občas je potřeba vybrat to správné zlo.

Griffina. Dnes večer jsem si vybrala Griffina.

Takže jsem přistoupila k němu, stoupla si na špičky a pohladila ho po pevné, ploché hrudi.

Byl vysoký, měřil určitě ke sto devadesáti centimetrům. Protože jsem sama měla sto sedmdesát pět, bylo příjemné nacházet se v blízkosti muže, který se nade mnou tyčil. Zvedla jsem ruku k jeho krku a přitáhla si jeho obličej, až měl ústa u mých. „To je tvoje auto?“

* * *

„Zatraceně.“ Zaklela jsem při pohledu na hodiny a dala se do pohybu, odhodila peřinu z nahého těla a uháněla do koupelny.

Nechtěla jsem svůj první den v nové práci začít tím, že přijdu pozdě.

Pustila jsem sprchu a v hlavě mi tepalo, vlezla jsem pod proud studené vody a vyjekla. Nebyl čas čekat na teplou, takže jsem si rychle umyla vlasy, dala si do nich kondicionér. Mezitím ze sebe drhla Griffinovu vůni. Nad její ztrátou budu truchlit později.

Mezi nohama jsem cítila bolest, ale o tom budu také přemýšlet až později. Včerejší noc byla…

Dechberoucí. Prsty kroutící. Nejlepší noc, jakou jsem s nějakým mužem zažila. Griffin přesně věděl, jak používat své mocné tělo, a já jsem se stala šťastnou příjemkyní tří – nebo vlastně čtyř? – orgasmů.

Zachvěla jsem se a došlo mi, že voda už je horká. „Krucinál.“

Odsunula jsem myšlenky na Griffina stranou, vyběhla ze sprchy, v rychlosti se trochu nalíčila a přála si, aby fén fungoval rychleji. Nezbýval čas na natočení ani vyžehlení vlasů, takže jsem je smotala do pevného drdolu a běžela se do ložnice obléknout.

Matrace ležela na zemi, prostěradlo a peřina byly zmačkané a neupravené. Naštěstí jsem večer, před odchodem do baru, našla v krabicích povlečení a povlékla si peřinu i polštář. Když jsem se k ránu, po několika hodinách strávených v Griffinově autě, konečně dostala domů, prakticky jsem na matraci upadla obličejem dolů. A zapomněla si nařídit budík.

Odmítala jsem litovat noci s Griffinem. Začít svůj nový život v Quincy divokou, žhavou nocí mi připadalo jako osud.

Šťastná náhoda.

Až bude příště projíždět městem, třeba na sebe narazíme. Pokud ne, no… neměla jsem čas, abych se nechala rozptylovat nějakým mužem.

Obzvláště dnes ne.

„Ach, bože, prosím, ať nepřijdu pozdě.“ Prohrabala jsem kufr a vytáhla tmavé džíny.

Děda mě výslovně upozorňoval na to, abych nepřišla na stanici příliš vyparáděná.

Ty džíny byly trochu pomačkané, ale nezbýval čas pustit se do hledání krabice, která ukrývala žehličku. Kromě toho, vyžehlená bych byla vyparáděná. Obyčejné bílé tričko, které jsem našla posléze, bylo také zmačkané, takže jsem si vzala ještě své oblíbené černé sako, abych to nejhorší zakryla. Potom jsem si obula černé boty se širokými podpatky a uháněla ke dveřím, cestou jsem ještě sebrala kabelku z podlahy v obývacím pokoji, kam jsem ji v noci odhodila.

Slunce svítilo. Vzduch byl čerstvý. Nebe modré. A já jsem ani neměla čas, abych si vychutnala své první ráno v Quincy v Montaně, protože jsem musela pospíchat ke svému autu na příjezdové cestě.

Vklouzla jsem za volant, nastartovala a znovu zaklela, když jsem uviděla hodiny na palubovce. Osm – sakra – a dvě minuty. „Už teď mám zpoždění.“

Naštěstí Quincy nebylo Bozeman a cesta z jednoho konce města na druhý, kde stála policejní stanice, trvala přesně šest minut. Zaparkovala jsem vedle povědomého modrého fordu a zhluboka se nadechla.

Zvládnu to.

Potom jsem vystoupila z auta, šla ke vstupním dveřím a doufala, že vypadám dobře.

Jeden pohrdavý pohled od strážníka za skleněnou přepážkou recepce mi stačil, abych si uvědomila, že jsem se pletla. Sakra.

Šedé vlasy měl ostříhané nakrátko podle vojenského stylu. Sjel mě pohledem od hlavy až k patě a vrásky ve tváři se mu prohloubily zamračením. Jeho výraz neměl nic společného s mým zevnějškem.

Zato měl co dělat s mým příjmením.

„Dobré ráno.“ Zářivě jsem se usmála a přešla přes malou vstupní halu k jeho pracovišti. „Jsem Winslow Covingtonová.“

„Ta nová velitelka. Já vím,“ zamručel.

Úsměv mi na tváři neztuhl.

Získám si je. Jednou. To jsem také řekla dědovi včera u večeře, hned jakmile jsem vrátila přívěs. Získám si je jednoho po druhém.

Většina lidí si bezpochyby musela myslet, že jediným důvodem, proč jsem získala práci policejní velitelky v Quincy, bylo, že tu můj dědeček zastával funkci starosty. Ano, stal se mým nadřízeným. Ovšem pro zaměstnance města žádná klauzule o protekci neplatila. Nejspíš protože v takhle malém městečku byli pravděpodobně v nějakým způsobem spřízněni všichni. Pokud by platily přísné restrikce, nikdo by nemohl získat žádnou funkci.

Kromě toho, nenajal mě děda. Sice mohl, ale raději sestavil náborovou komisi, aby o tom rozhodovalo více hlasů. Walter Covington byl nejčestnější a nejpoctivější člověk, jakého jsem znala.

Vnučka, nebo ne, záleželo pouze na mém výkonu. Děda naslouchal podnětům od komunity, a přestože mě měl moc rád, pokud bych to pokazila, bez váhání by mě vyhodil.

Což mi také toho dne, kdy mě přijímal, řekl. A znovu mi to připomněl včera večer.

„Starosta čeká ve vaší kanceláři,“ informoval mě strážník a stiskl bzučák, aby otevřel dveře vedle svojí kabiny.

„Ráda jsem vás poznala,“ pohlédla jsem na stříbrnou jmenovku na jeho černé uniformě, „strážníku Smithi.“

Jeho odpovědí byla naprostá ignorace, obrátil pozornost k monitoru počítače. Budu si ho muset získat jindy. Nebo třeba bude otevřený možnosti předčasného odchodu do důchodu.

Prošla jsem dveřmi vedoucími do samotného srdce stanice. Byla jsem tu dvakrát, v obou případech kvůli probíhajícímu pohovoru. Avšak nyní to bylo jiné, už jsem neprocházela otevřenou kanceláří jako host. Byla to moje kancelář. Strážníci, kteří vzhlédli od svých stolů, byli pod mým velením.

Sevřel se mi žaludek.

Být vzhůru celou noc a užívat si sexu s neznámým mužem zřejmě nebyl nejlepší způsob přípravy na první pracovní den.

„Winnie.“ Dědeček vyšel z mojí budoucí kanceláře s napřaženou rukou. Zdál se mi dnes vyšší, nejspíš protože měl na sobě pěkné džíny a naškrobenou košili, namísto potrhaného trika a vytahaných kalhot s kšandami, ve kterých jsem ho viděla včera.

Na svých sedmdesát jedna let vypadal skvěle, a přestože měl šedivé vlasy, se svou sto devadesát centimetrů vysokou postavou byl stále silný jako býk. Byl v lepší kondici než většina mužů mého věku, natož pak v jeho.

Potřásla jsem mu rukou, byla jsem ráda, že se mě nesnažil obejmout. „Dobré ráno. Omlouvám se za zpoždění.“

„I já jsem právě přijel.“ Naklonil se blíž a ztišil hlas. „Jak to zvládáš?“

„Jsem nervózní,“ špitla jsem.

Zlehka se pousmál. „Půjde ti to skvěle.“

Tuhle práci zvládnu.

Bylo mi třicet. O dvacet let méně, než býval průměrný věk osob nastupujících na tuto pozici.

O čtyřicet méně, než bylo mému předchůdci, když odešel do důchodu.

Bývalý policejní velitel pracoval v Quincy celou svoji kariéru, postupoval po žebříčku a zastával post velitele po celou dobu mého života. Avšak právě proto chtěl děda na tuto pozici mě. Podle něj Quincy potřebovalo nový vhled a mladou krev. Městečko se rozrůstalo a s tím i jeho problémy. Staré způsoby už nefungovaly.

Bylo potřeba, aby policejní oddělení začalo implementovat moderní technologie a nové procesy. Když bývalý velitel ohlásil odchod do důchodu, děda mě nabádal, abych se přihlásila do výběrového řízení. Nějakým zázrakem komise vybrala právě mě.

Ano, byla jsem mladá, ale podmínky na odbornou kvalifikaci jsem splňovala. Deset let jsem pracovala na policejním oddělení v Bozemanu. Během této doby jsem dokončila bakalářský titul a vypracovala se na vyšetřovatelku. Záznamy jsem měla výtečné a nikdy jsem nedopustila, aby případ zůstal nevyřešený.

Možná by moje uvítání zde bylo vřelejší, kdybych byla muž, ale tohle mě nikdy neděsilo a dnes jsem s tím nehodlala začít.

Tuhle práci zvládnu.

Dokážu to.

„Dovol, abych ti představil Janice.“ Kývl na mě, abych ho následovala do kanceláře, kde jsme s Janice, mojí novou asistentkou, a s dědou strávili celé dopoledne.

Pro bývalého velitele pracovala patnáct let a čím déle mluvila, tím jsem ji měla raději. Měla ježaté šedé vlasy a nejroztomilejší brýle s červenými obroučkami, jaké jsem kdy viděla. O stanici věděla všechno, podrobnosti, rozvrhy i nedostatky.

Když skončila naše první schůzka, v duchu jsem si dala za úkol koupit jí květiny, protože bez ní bych pravděpodobně dopadla bledě. Potom mě provedla po stanici a seznámila s kolegy, kteří právě neměli hlídku.

Strážník Smith, jehož do terénu vysílali jen málokdy, protože preferoval práci u stolu, byl jedním z kandidátů na velitele a Janice mi svěřila, že se od chvíle, kdy ho odmítli, chová jako nerudný idiot.

Všichni ostatní policisté byli zdvořilí a profesionální, přestože si udržovali odstup. Bezpochyby nevěděli, co si o mně mají myslet, ale já jsem si dnes získala Janice – nebo možná si ona získala mě. Tak jako tak jsem to považovala za výhru.

„Valnou většinu oddělení poznáte dneska odpoledne při střídání směny,“ sdělila mi, když jsme se vrátily do bezpečí mojí kanceláře.

„Plánovala jsem, že tu jeden den v týdnu zůstanu déle, abych poznala i noční směnu.“

Nebyla to velká stanice, protože Quincy nebylo velké město, ale celkem jsem pod sebou měla patnáct strážníků, čtyři dispečery, dva administrátory a Janice.

„Zítra se s vámi přijede seznámit okresní šerif,“ četla Janice z notebooku, který s sebou nosila celé dopoledne. „V deset hodin. Má dvakrát tolik zaměstnanců co my, ale musí zabezpečit větší území. Většinou nám jeho tým do cesty neleze, ale je vždy připravený zasáhnout, pokud bychom potřebovali pomoc.“

„To ráda slyším.“ Nevadilo by mi mít zdroj k čerpání nápadů.

„Co tvoje hlava?“ zeptal se děda.

Dala jsem si ruce k uším a napodobila zvuk vybuchující bomby.

Zasmál se. „Však se chytíš.“

„Jistěže ano,“ potvrdila Janice.

„Děkuju vám za všechno,“ řekla jsem jí, „skutečně se na naši spolupráci těším.“

Narovnala se. „Já také.“

„Tak, Winnie,“ plácl se děda do kolen. „Co kdybychom si zajeli na oběd. Potom musím zpátky do svojí kanceláře a ty se vrátíš sem a rozkoukáš se.“

„Až se vrátíte, budu tady.“ Janice mi stiskla ruku a my jsme se odebrali k odchodu.

Děda jen kývl a udržoval si odstup. Dnes večer, až nebudu velitelka Covingtonová a on nebude starosta Covington, pojedu k němu domů a určitě se dočkám alespoň jednoho medvědího objetí.

„Co kdybychom se najedli v Eloise Inn?“ navrhl při odchodu.

„V tom hotelu?“

Přikývl. „Prospělo by ti, kdybys tam strávila trochu času. Poznala Edenovy.“

Edenovy. Rodinu, která založila Quincy.

Dědeček mi tvrdil, že nejrychlejší způsob, jak si místní komunitu naklonit na svoji stranu, by bylo získat si Edenovy. Jejich předek před několika generacemi založil naše město a rodina od té doby tvořila základní kámen komunity.

„Vlastní ten hotel, vzpomínáš?“ zeptal se.

„Vzpomínám. Jenom mi nedošlo, že je teď v hotelu i restaurace.“ Asi proto, že jsem poslední dobou v Quincy příliš času nestrávila.

Těch šest cest kvůli přijímacímu řízení bylo prvních po mnoha letech. Po pěti, abych byla přesná.

Ale když jsme se se Skylerem rozešli a děda zmínil funkci velitele, rozhodla jsem se, že nastal čas na změnu. A Quincy, zkrátka… Quincy v mém srdci vždycky zaujímalo zvláštní místo.

„Edenovi otevřeli v hotelu restauraci asi před čtyřmi lety,“ poučil mě děda. „Podle mě je to nejlepší restaurace ve městě.“

„Tak jedeme.“ Odemkla jsem svoje auto. „Sejdeme se tam.“

Jela jsem za ním od stanice po Hlavní ulici a podivovala se nad velkým množstvím zahraničních aut ve městě. Turistická sezóna byla v plném proudu a téměř každé parkovací místo obsazené.

Děda zaparkoval v postranní uličce dva bloky od Hlavní ulice a bok po boku jsme vešli do Eloise Inn.

Ikonický hotel byl v městečku nejvyšší budovou a hrdě se tyčil před obrysy hor v dálce. Vždy jsem si tu přála strávit noc. Možná si jednou objednám pokoj, jen tak z legrace.

V lobby to vonělo po citrusech a rozmarýnu. Ve vznešeném, otevřeném prostoru tvořil recepci ostrůvek a za pultem stála mladá žena s milou tváří a odbavovala hosta. Když spatřila dědečka, mrkla na něj.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se.

„Eloise Edenová. Od zimy tu dělá manažerku.“

Zamával jí a prošli jsme kolem recepce do otevřených dveří. Při vstupu do restaurace nás uvítal cinkot příborů a talířů a tlumený hukot rozhovorů.

Restaurace byla prostorná a strop stejně vysoký jako v lobby. Skvělé místo pro zábavu. Byl to téměř taneční sál se židlemi různých velikostí, ale jako restaurace fungoval skvěle.

„Dali sem ta nová okna,“ ukázal děda na okna s černými rámy na protější cihlové zdi. „Když jsem naposledy mluvil s Harrisonem, říkal, že na podzim to tu předělají celé.“

Harrison Eden. Patriarcha rodiny. Byl v náborové komisi u mého pohovoru a já bych ráda věřila, že jsem na něj udělala dobrý dojem. Podle dědy jsem musela, jinak bych tu práci v žádném případě nedostala.

Hosteska nás přivítala širokým úsměvem a odvedla nás ke čtvercovému stolu uprostřed místnosti.

„Který z Edenových vede restauraci?“ zeptala jsem se, když jsme si pročítali menu.

„Knox. Druhý syn Harrisona a Anny. Eloise je jejich nejmladší dcera.“

Harrison a Anna, rodiče. Knox, syn. Eloise, dcera. Pravděpodobně poznám ještě mnoho dalších členu Edenovy rodiny.

Po Hlavní ulici stálo jméno Eden na mnohých výlohách, včetně kavárny, v níž jsem se chtěla po ránu zastavit, ale nestihla jsem to. Včerejší dovádění na mě začínalo doléhat a musela jsem skrýt zívnutí za deskami jídelního lístku.

„Jsou to dobří lidé,“ řekl děda. „Harrisona už znáš. Anna je zlatíčko. Jejich názory se po okolí hodně považují. Griffinovy také.“

Griffin. Vážně řekl Griffin?

Stáhl se mi žaludek.

Ne. Tohle nemohla být pravda. Muselo jít o nějakou chybu. Jistě šlo o jiného Griffina, když tamten nežil v Quincy. Zeptala jsem se ho konkrétně, jestli bydlí ve městě, a on řekl, že ne. Nebo to neřekl?

„Ahoj Covie.“

Začala jsem v duchu vyšilovat, jestli je skutečně možné, že jsem se nejenže vyspala s místním mužem, ale navíc s mužem, u něhož jsem potřebovala, aby ve mně viděl profesionálku, a ne jednorázovku ze zadního sedadla, takže jsem si ani nevšimla dvou mužů, kteří přicházeli k našemu stolu, a potom už bylo na všechno pozdě.

Harrison Eden se usmíval.

Griffin, který byl stejně krásný jako včera v noci, se neusmíval ani trochu.

Věděl včera večer, kdo jsem? Byla to nějaká zkouška nebo trik? Pochybovala jsem o tom. Z toho, že mě vidí, vypadal stejně překvapeně jako já.

„Ahoj Harrisone.“ Děda vstal, aby si s ním potřásl rukou a potom mávl na mě. „Moji vnučku, Winslow, si jistě pamatuješ.“

„Samozřejmě.“ Jakmile jsem vstala, Harrison mi podal ruku a pevně ji stiskl. „Vítejte. Jsme rádi, že vás tu máme na postu nové policejní velitelky.“

„Děkuji.“ Můj hlas zněl překvapivě klidně vzhledem k tomu, že moje srdce se snažilo vyskočit z hrudníku a schovat se pod stůl. „Jsem ráda, že tu můžu být.“

„Přidáte se k nám?“ nabídl jim děda a pokynul hlavou k prázdným židlím u našeho stolu.

„Ne,“ řekl Griffin ve stejnou chvíli, když jeho otec pronesl souhlasné: „Moc rádi.“

Ani děda, ani Harrison si nevšimli napětí vycházejícího z Griffina, začali se usazovat a nechali Griffina a mě, ať se seznámíme sami.

Ztěžka jsem polkla a natáhla ruku: „Ahoj.“

Ta ostře řezaná čelist, po které jsem včera v noci přejížděla jazykem, zatínala zuby tak silně, až jsem skoro slyšela skřípání jeho stoliček. Zíral na moji ruku a potom ji stiskl svou ohromnou dlaní. „Griffin.“

Griffin Eden.

Moje známost na jednu noc.

Tolik ke šťastné náhodě.

KAPITOLA 2

GRIFFIN

Winn. Řekla mi, že se jmenuje Winn. Winn, sexy žena s hedvábnými tmavými vlasy, hlubokýma modrýma očima a nohama až do nebe. Winn, dáma s poznávací značkou Bozemanu. Winn, turistka s pihami na nose.

Občas se stávalo, že k Williemu zabloudila turistka na drink. Willieho to vytáčelo do nepříčetnosti – oba dva, juniora i seniora – protože nesnášeli ve svém baru cizí lidi. Ale já jsem měl z pekla štěstí, že jsem se na poslední chvíli rozhodl zajít na panáka a posadil se vedle Winn.

Jenže ona nebyla Winn.

Ve skutečnosti byla Winslow Covingtonová, tohle jméno bych zcela jistě poznal. Táta o ní mluvil už týdny, od chvíle, kdy se výběrová komise rozhodla přijmout na pozici policejní velitelky právě ji.

Žádná turistka.

Měla být turistka, zatraceně.

„Kurva,“ zanadával jsem, když auto nadskočilo na hrbolu, a dál jsem pokračoval po štěrkové cestě k domu svých rodičů.

„Jsi v pořádku, Griffe?“ zeptal se Conor, který jel se mnou na sedadle spolujezdce.

Cosi jsem zavrčel.

„Dobře,“ protáhl a obrátil pozornost k zeleným pastvinám.

Takhle se do toho zamotat. Od oběda v Eloise uběhly už dva dny, ale já jsem byl pořád vzteky bez sebe.

Winslow Covingtonová.

Tu jsem na zadním sedadle auta v žádném případě píchat neměl.

Asi mi to mělo dojít. Měl jsem si Winn spojit s Winslow. Ale táta na ni a její zkušenosti pěl takovou chválu, že jsem si v duchu představoval úplně jinou ženu. Starší. Přísnější. Drsnější.

A Winn byla taková jemná a neskutečně vášnivá.

Dva dny, a mně Winn stále nešla s Winslow dohromady.

Ty předsudky o ní se nedaly jednoduše vymazat z hlavy.

Táta se role v náborové komisi ujal se stejnou vervou, s jakou se pouštěl do každé činnosti, včetně řízení Edenova ranče. Byl to typ muže, který si veškerou zodpovědnost bral k srdci, bez ohledu na to, jestli byla velká, nebo malá. A já jsem tuhle vlastnost zdědil po něm.

Ačkoli se do postu v náborové komisi vrhl s dost přehnanou horlivostí. Máma jeho nadšení pro neplacenou funkci přikládala nudě. Když mi táta před třemi lety předal velení ranče a odešel do důchodu, neměl co na práci.

Další rodinné podniky sice stále potřebovaly jeho dohled, jako například hotel, ale poslední dobou fungovaly na autopilota. Nezabralo to zdaleka tolik času jako ranč. Tahle půda byla desítky let jeho největší prioritou, hned po rodině. My děti jsme už odrostly. A ranč patřil mně.

Náborovou komisi potřeboval stejně, jako oni potřebovali jeho.

Musel jsem mu ale vyjádřit uznání. Mnoha farmářům a rančerům se do předání štafety dalším generacím nechtělo. Měl jsem na univerzitě přátele, kteří se k rodinnému podniku nepřidali a raději vzali zavděk prací v kanceláři jednoduše proto, že jejich rodiče odmítli odstoupit z vedení.

Ne tak můj táta. Po odchodu do důchodu mi neudělil jednu jedinou nevyžádanou radu. Pokud se ho zaměstnanec ranče na něco zeptal, poslal ho za mnou. Kdykoli jsem ho požádal, přispěchal na pomoc a kromě pár přešlapů v prvním roce přestal všem udílet příkazy, včetně mě. Nekritizoval mě za nové nápady. Nevyčítal mi žádné chyby. Nezkoušel žádné hry na city, když jsem něco přestal dělat jeho způsobem.

Svého otce jsem měl moc rád. Respektoval jsem ho nade všechny muže na světě. Ale proboha živého, nemohl se aspoň jedinkrát zmínit, že Winslow Covingtonová je překrásná, temperamentní žena, která tu zamotá mnohem víc hlav, než byla ta moje?

Namísto toho raději vychvaloval její energii. Dvakrát jsem slyšel, že ostatní kandidáty naprosto zastínila. Jak byla rázná. Dostatečně houževnatá, aby policejní oddělení posunula vstříc budoucnosti.

V duchu jsem si představoval svalnatou ženu ostříhanou na kluka a s úzkým nosem po jejím dědovi. Skutečně jsem neočekával sexbombu, která bude sedět u Willieho.

Její vzhled, úsměv a inteligence mě zaslepily. Jel jsem tam na jeden drink a pomyslel si, co to sakra je? Kdy jsem naposledy viděl takhle okouzlující ženu?

Upřednostňoval jsem románky s turistkami, protože jejich čas v Quincy byl omezený. Kdyby mě odbyla nebo nedávala najevo žádný zájem, odešel bych. Ale touha v jejích očích odpovídala té mojí a já jsem ji zkrátka… musel mít.

Byla to nejsmyslnější noc po letech. Možná odjakživa.

Zaťal jsem zuby a pevněji se chytil volantu, abych se neohlédl na zadní sedadlo. Její sladká citrusová vůně už vyprchala, ale trvalo to celý včerejšek.

Teď už to tu páchlo po Conorovi.

Díkybohu za toho kluka a jeho potní žlázy.

Začal pro nás pracovat na střední škole, skládal balíky sena a dělal ostatní příležitostné práce na ranči. Rok zkoušel chodit na vysokou školu v Missoule, ale nakonec se na to vykašlal a vrátil se domů. Byl to náš nejmladší zaměstnanec na plný úvazek a prakticky byl neustále v pohybu.

Nebylo tu moc chlapů, kteří by vydrželi to, co já. Ve svých jednatřiceti jsem se cítil ve stejně dobré kondici jako před deseti lety. Ale desetiletý rozdíl mezi mnou a Conorem, společně s jeho pracovní morálkou, způsobily, že mě strčil do kapsy.

Ráno uklízel ve stodole vedle mého domu, a co mně obvykle trvalo tři hodiny, on stihl za polovinu času. Na kostkované košili měl koláče potu a krůpěje mu vytékaly zpod kšiltovky, kterou měl stejně vyšisovanou od slunce jako já, původně černá barva vybledla do hněda. Značka Edenova ranče – písmeno E s vlnkou ve tvaru nohou od houpacího křesla – kdysi bývala bílá, ale teď už měla barvu šedou.

Conor byl hodný kluk. Ale krucinál, příšerně smrděl.

Vadilo mi, že se mi stýská po parfému Winn.

„Dneska je hezky,“ pronesl Conor.

„To jo,“ přikývl jsem.

Z modrého nebe bez mraků pálily sluneční paprsky. Teplo už vysušilo ranní rosu, a jak jsme jeli, skoro jsem mohl vidět trávu růst. Když jsem byl v pubertě, tak jsem o takových letních dnech lehával na louce a dopřával si šlofíka na posilněnou.

Jeden takový by se mi dneska hodil, vzhledem k tomu, že jsem byl od čtyř od rána vzhůru. Probudila mě erekce kvůli jisté ženě, která se mi vloudila do snů. Spaní bylo riskantní, takže jsem si dal ledovou sprchu a odebral se do domácí pracovny. Papírování se ukázalo jako dobré rozptýlení. A práce ve stodole taky. Ale v okamžicích, jako byly tyhle, kdy se svět utišil, mě Winn znovu začala pronásledovat v myšlenkách.

Ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem ji vůbec dostat z hlavy.

Její pevné tělo. Její sladké rty. Její dlouhé, tmavé vlasy, které mě lechtaly na hrudníku, když mi seděla v klíně a přirážela.

Sakra. A teď jsem měl znovu erekci.

Vztah s ní nebo jakoukoli jinou ženou nepřicházel v úvahu, proto jsem v minulém roce měl jenom řadu románků na jednu noc. Soustředil jsem se na rodinu a ranč. Většinou jsem ke konci dne sotva zvládl vlézt do sprchy, než jsem upadl do postele. Svobodný způsob života mi maximálně vyhovoval. Nezodpovídal jsem se nikomu jinému než půdě. Když jsem potřeboval společnost, měl jsem pět sourozenců, kterým jsem mohl zavolat. Na ženu bych potřeboval energii navíc, a tu jsem neměl.

Turistky závazky nepožadovaly.

Jenže ona turistka nebyla.

Mohla u Willieho vědět, kdo jsem? Ani náhodou. Když mě předevčírem uviděla u oběda, vypadala stejně překvapeně jako já. To je fuk. Na ničem z toho nezáleželo. Rozhodně jsem neměl v úmyslu nedělní noc opakovat.

Winslow byla cizinka, sice svůdná, ale musel jsem si udržovat odstup.

Měl jsem spousty práce.

„Vyhodím tě u dílny,“ řekl jsem Conorovi. „Můžeš si vzít náklaďák a dojet na louku u cesty na Indigo Ridge. V příštích týdnech na ni vypustíme dobytek, a když jsem tam tuhle projížděl, všimnul jsem si několika míst, co potřebujou opravit.“

„Jasná věc,“ přikývl. Loket měl vystrčený z okna. „Kam až to mám dodělat?“

„Co nejdál. Do pátku bych to chtěl mít všechno hotový.“

Centrála ranče zůstávala u matčina a otcova srubu. Přestože byl můj dům každým rokem živější, hlavní dílna a stáje nejspíš vždycky budou tam, kde je postavil táta.

„Zavolej, kdybys cokoliv potřeboval,“ řekl jsem Conorovi a zaparkoval vedle mámina cadillacu.

„Jasně.“ Conor vyskočil z auta a pospíchal přes široké parkoviště, které oddělovalo můj rodný dům od budov ranče.

Když jsem vystoupil z auta, máma vyšla ze vstupních dveří. „Ahoj Conore.“

Conor zpomalil a poklepal si na čepici. „Madam.“

„Ten chlapec je zlatíčko. Už od malička.“ Usmála se na mě, když jsem stoupal po schodech na verandu.

„Ahoj mami.“

„Ahoj synku. Máš čas na kávu, nebo někam pospícháš?“

„Musím letět, ale hrnek kávy s sebou neodmítnu.“

„Právě jsem uvařila čerstvou.“ Mávla na mě, ať vstoupím, a zamířila do kuchyně.

Táta seděl u ostrůvku s novinami rozprostřenými na žulové kuchyňské desce.

Quincyjské listy chodily jednou týdně, každou středu. Když jsem byl malý, tyto noviny většinou nikdo nečetl, protože máma ani táta neměli na čtení čas. Používali jsme je potom na rozdělání ohně v krbu. Ale od té doby, co je táta v důchodu, nad nimi tráví hodiny a přelouská každé slovo.

„Ahoj tati.“

„Nazdar.“ Narovnal se a sundal si brýle. „Co se dneska děje?“

V hlase měl dychtivost, jako by čekal, jestli ho přizvu k nějakému projektu. Jakkoli jsem s tátou čas trávil rád, dneska jsem potřeboval být chvíli o samotě. Abych si utřídil myšlenky ohledně jisté ženy.

Ale třeba by mi mohl ušetřit cestu do města. Přiblížit se k radaru s měřenou rychlostí by pro mě dneska mohlo být riskantní.

„Doufal jsem, že bys mohl zajet do města a koupit svazek plotových sloupků,“ nadhodil jsem.

„Samozřejmě,“ přikývl, „zajedu tam hned, jak dočtu noviny.“

„Přečetl je totiž zatím jenom dvakrát,“ obrátila máma oči v sloup.

„Jenom ten článek o Winslow,“ namítl. „Nelsenovi zrovna tenhle dost zoufale odbyli.“

Přistoupil jsem blíž k ostrůvku a podíval se mu přes rameno. Pohled mi ulpěl na Winnině krásném obličeji. Její fotografie zaujímala polovinu přední strany. Měla na sobě černou košili od uniformy a vrchní knoflíček ji škrtil na štíhlém krku. Vlasy měla stažené do uhlazeného drdolu. Tvářila se neutrálně.

Musela to být nejméně deset let stará fotka. Možná z akademie.

„To ji rovnou mohli nazvat dítětem,“ zamručel táta a postrčil noviny směrem ke mně.

Jako kdyby ta fotografie nebyla sama o sobě dost špatná, článek tomu rozhodně nepomáhal. Pod titulkem – VELITELKA POLICIE V QUINCY – byl sloupek, který působil jako ukázkový příklad maloměstského politikaření a favorizování.

Nepřekvapilo mě to, protože autorkou článku byla Emily Nelsenová.

A ta hodně ráda vyvolávala dramata. A pokud šlo o ženy ve městě, které považovaly za svoji misi mě uhnat, byla Emily jejich vedoucí. Naštěstí o mém románku s Winn nevěděla. Ten článek byl dost zlý i bez toho.

Noviny patřily rodičům Emily a pohrdání Walterem Covingtonem v nich bylo zjevné jako černé písmo na jejich na bílých stránkách.

„Vážně tě to překvapuje?“ zeptal jsem se táty. „Vždyť víš, že Nelsenovi Covieho vždycky nesnášeli. Už od toho handrkování kvůli vzduchovým houkačkám na basketbalu.“

„To bylo před sedmi lety.“

„A záleží na tom? Klidně by to mohlo být sedmdesát let a oni by mu to pořád vyčítali.“

Nelsenovi přinesli na basketbalový zápas střední školy dvě vzduchové houkačky. Můj mladší bratr Mateo hrál za druhý ročník nižšího univerzitního týmu společně se synem od Nelsenů. Houkali na ty příšerné věci v tělocvičně hodinu bez přestání. Nakonec je Walter požádal, jestli by s tím nepřestali.

Náš starosta to toho dne odnesl za všechny na tribuně. Od té doby nebyly články vůči Coviemu milé. A zdálo se, že na Winn taky neplánují být hodní.

Její pracovní zkušenosti článek vynechal, ale její věk v něm byl zmíněný třikrát. Společně se slovem zvýhodnění.

„A co Eloise?“

„Přijede, jakmile do hotelu dorazí noční recepční, nejspíš kolem sedmé.“

„Je to…“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2