LEDA 2022

Přeložila Věra Klásková

Lektoroval prof. MUDr. Jan Libiger, CSc.

How Emotions Are Made / The Secret Life of the Brain

First published by Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company, New York, 2018

Copyright © Lisa Feldman Barrett, 2017

All rights reserved

Illustrations Aaron Scott

Translation © Věra Klásková, 2022

Cover art © René Senko, 2022

This edition © LEDA, spol. s r.o., 2022

ISBN 978-80-7335-662-0

Věnováno Sophii

Obsah

ÚVOD: PŘEDPOKLAD STARÝ DVA TISÍCE LET

1

PÁTRÁNÍ PO „DERMATOGLYFECH“ EMOCÍ

2

EMOCE SE TVOŘÍ

3

MÝTUS O UNIVERZÁLNÍCH EMOCÍCH

4

PŮVOD CÍTĚNÍ

5

KONCEPTY, ÚČELY A SLOVA

6

JAK MOZEK VYTVÁŘÍ EMOCE

7

EMOCE JAKOŽTO SPOLEČENSKÁ SKUTEČNOST

8

NOVÝ POHLED NA LIDSKOU PŘIROZENOST

9

OVLÁDÁNÍ VLASTNÍCH EMOCÍ

10

EMOCE A ZDRAVÍ

11

EMOCE A ZÁKON

12

JE VRČÍCÍ PES ROZZLOBENÝ?

13

Z MOZKU K MYSLI: NOVÁ HRANICE

PODĚKOVÁNÍ

PŘÍLOHA A: ZÁKLADNÍ INFORMACE O MOZKU

PŘÍLOHA B: DODATEK KE KAPITOLE 2

PŘÍLOHA C: DODATEK KE KAPITOLE 3

PŘÍLOHA D: DŮKAZ PRO KONCEPT KASKÁDY

BIBLIOGRAFIE

POZNÁMKY

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

ÚVOD: PŘEDPOKLAD STARÝ DVA TISÍCE LET

Dne 14. prosince 2012 došlo na základní škole Sandy Hook v connecticutském Newtownu k nejvražednějšímu masakru v americké historii útoků ve školách. Osamělý střelec zmasakroval v prostorách školy dvacet šest lidí, z toho bylo dvacet dětí. Několik týdnů poté jsem v televizi sledovala, jak Dannel Malloy, guvernér Connecticutu, pronáší svůj každoroční projev, v němž hodnotí stav státu. Prvních dvacet minut hovořil silným, živým hlasem a děkoval jednotlivcům za službu veřejnosti. Pak se zaměřil na newtownskou tragédii:

Všichni společně jsme ušli velice dlouhou a velice temnou cestu. Ani ve snu nás nenapadlo, že by některé z connecticutských krásných měst či vesnic mohlo postihnout to, co nyní Newtown. A přece jsme uprostřed té hrůzy, v den, který se řadí k těm nejhorším v naší historii, uviděli i to nejlepší z nejlepšího: učitele a psychoterapeutku, kteří obětovali vlastní život při ochraně žáků.1

Když guvernér pronesl slova „při ochraně žáků“, hlas se mu v hrdle maličko zadrhl. Pokud jste zrovna neposlouchali úplně pozorně, mohlo vám to i uniknout. Ale mne tohle mírné zakolísání prostě zdrtilo. Žaludek se mi sevřel, do očí mi vyhrkly slzy. Televizní kamera zaostřila na shromážděný dav, v němž se rozvzlykali další lidé. Co se týče guvernéra Malloye, ten přestal mluvit a upřeně zíral do země.

Zdá se, že emoce, jež se projevily u guvernéra a u mě, jsou primární: máme je v sobě napevno ukotvené, aktivují se reflexně a máme je společné s ostatními lidskými bytostmi. Když se rozpoutají, jako by se to v každém z nás dělo v podstatě stejným způsobem. Můj smutek byl stejný jako smutek guvernéra Malloye a ostatních lidí v davu.

Smutek i ostatní emoce lidstvo tímto způsobem vnímá už přes dva tisíce let. Zároveň to však znamená, že pokud se během těch staletí vědeckého výzkumu nijak nepoučilo, není všechno vždycky tak, jak se to jeví.

Tradiční příběh o emocích zní přibližně takto: Každý z nás má v sobě od narození zabudované emoce – typické, rozpoznatelné jevy, které přebývají v našem nitru. Když ve světě k něčemu dojde, ať už se jedná o výstřel z pušky, či o koketní pohled, naše emoce naskočí, jako kdybychom cvakli vypínačem. Vysíláme je do okolí prostřednictvím výrazů tváře, k nimž náleží pestrá škála úsměvů, zamračení, šklebů a dalších charakteristických grimas, které každý snadno rozpozná. Náš hlas odhaluje emoce prostřednictvím smíchu, výkřiků a pláče. Postoj našeho těla vyjadřuje pocity každým gestem a nahrbením.

Moderní věda nabízí vysvětlení, které do tohoto příběhu zapadá – já tohle vysvětlení nazývám klasickým názorem na emoce. Podle něj odstartovalo zachvění hlasu guvernéra Malloye řetězovou reakci, která začala v mém mozku. Do chodu se tam náhle uvedla speciální sada neuronů – označme si je jako „smuteční obvod“ –, což způsobilo, že můj obličej a tělo zareagovaly určitým konkrétním způsobem. Nakrabatilo se mi čelo, zamračila jsem se, svěsila jsem ramena a dala se do pláče. Tento obvod rovněž spustil fyzické změny v mém těle: měl za následek, že se mi zrychlil pulz i dýchání, aktivovaly se moje potní žlázy a začaly se mi svírat cévy.* Tento soubor pohybů v nitru a na povrchu mého těla je prý jakýsi „dermatoglyf“, který jednoznačně identifikuje smutek podobně, jako běžné otisky prstů identifikují určitého člověka.

Podle klasického názoru na emoce máme v mozku takových emočních obvodů bezpočet a každý z nich vyvolává jasně definovaný soubor změn, tedy nezaměnitelný „dermatoglyf“. „Neurony hněvu“ u vás třeba nastartuje protivný spolupracovník, takže vám stoupne krevní tlak; zamračíte se, něco vykřiknete a cítíte, jak se rozehříváte vzteky. Anebo vám „neurony strachu“ uvede do chodu špatná zpráva, načež se vám rozbuší srdce, ztuhnete a ucítíte nával hrůzy. Protože hněv, štěstí, překvapení a další emoce prožíváme jako typické a rozpoznatelné stavy bytí, zdá se nám rozumné předpokládat, že každá emoce je spjata s určitým vymezujícím vzorcem změn, skrytým v mozku a v těle.

Podle klasického názoru jsou naše emoce artefakty evoluce, jež byly kdysi dávno výhodné z hlediska přežití a dnes tvoří pevnou složku naší biologické přirozenosti. Jako takové jsou univerzální: smutek by měli prožívat lidé všech věkových kategorií ve všech kulturách, ve všech částech světa víceméně jako vy – a víceméně i jako naši hominidní předkové, kteří se před milionem let toulali po africké savaně. Říkám víceméně, jelikož nikdo nevěří, že by obličej, tělo a mozková činnost vypadaly úplně stejně pokaždé, když je někdo smutný. Srdeční pulz, rytmus dýchání a průtok krve cévami se nebudou měnit pokaždé do téže míry. Možná, že vraštíte čelo o něco méně než někdo jiný, ať už náhodou, či ze zvyku.2

Emoce jsou tudíž považovány za jakýsi hrubý reflex, který je velmi často v rozporu s naším racionálním uvažováním. Primitivní část vašeho mozku vás nabádá, abyste řekli svému šéfovi, že je blbec, ale myslící stránka vaší osobnosti ví, že byste dostali vyhazov, takže se držíte zpátky. Niterný boj tohoto druhu, tedy svár mezi emocemi a rozumem, patří k největším narativním tématům západní civilizace. Pomáhá nás definovat jako lidi. Bez racionality jsme pouze emocionální zvířata.

Tenhle názor na emoce se v různých formách vyskytuje už po tisíce let. Jedné jeho verzi věřil Platon, jiným zase Hippokrates, Aristoteles, Buddha, René Descartes, Sigmund Freud a Charles Darwin. V dnešní době nám popis emocí, jehož kořeny tkví v klasickém názoru, nabízejí přední myslitelé jako Steven Pinker, Paul Ekman i dalajlama. Tento klasický názor nalezneme doslova v každé vysokoškolské učebnici předkládané jako úvod do studia psychologie i ve většině novinových a časopiseckých článků, které se emocemi zabývají. V každé školce po celé Americe visí plakáty s přehledem nakreslených úsměvů, zamračení a našpulených rtů, které mají být univerzálním jazykem lidského obličeje, podle něhož se rozpoznávají emoce. Facebook dokonce zavedl sérii emotikonů inspirovaných Darwinovými zápisky.3

Zmíněný klasický názor je pevně ukotven i v naší kultuře. Televizní seriály jako Anatomie lži a Daredevil jsou založeny na předpokladu, že naše nejniternější pocity prozrazuje srdeční pulz nebo pohyby obličeje. Seriál Sezame, otevři se děti učí, že emoce jsou jasné záležitosti v našem nitru, které se vyjadřují prostřednictvím tváře a těla; totéž nacházíme ve filmu V hlavě studia Pixar. Společnosti jako Affectiva a Realeyes nabízejí firmám, že jim pomůžou rozpoznávat pocity jejich zákazníků prostřednictvím „analýzy emocí“. Při draftu do NBA lidé z týmu Milwaukee Bucks na základě výrazu hráčova obličeje vyhodnocují „jeho psychické, charakterové a osobnostní problémy“ a odhadují „chemii týmu“. A americký Federální úřad pro vyšetřování (FBI) několik desetiletí prováděl na základě klasického názoru na emoce pokročilý výcvik agentů.4

Ještě podstatnější je, že tento přístup zakořenil i v našich společenských institucích. V americkém právním systému se předpokládá, že emoce tvoří součást naší základní živočišné přirozenosti, a pokud je nekontrolujeme rozumem, způsobují, že se chováme bláznivě, či dokonce násilnicky. V medicíně vědci studují účinky hněvu na zdraví člověka, přičemž vycházejí z předpokladu, že v těle existuje pouze jediná sada změn, která se od této emoce odvíjí. Lidé trpící různými duševními chorobami, včetně dětí i dospělých, u nichž je diagnostikována porucha autistického spektra, se učí, jak z výrazu obličeje rozpoznat konkrétní emoce – zjevně jim to má pomoci chápat ostatní a navazovat s nimi vztahy.

A přece… Navzdory tomu, že klasický názor na emoce má uznávaný intelektuální rodokmen a velmi výrazně ovlivňuje naši kulturu a společnost, existuje pádný vědecký důkaz, že tento názor nemusí být pravdivý. Dokonce ani po sto letech usilovného bádání se vědcům nepodařilo odhalit ani jeden soudržný „dermatoglyf“, který by se dal přiřadit konkrétní emoci. Když vědci někomu připojí na tvář elektrody a měří, jak se mu během prožívání emoce pohybují mimické svaly obličeje, nesetkávají se s uniformitou, ale naopak s pozoruhodnou různorodostí. Stejnou pestrost – a tedy stejnou nepřítomnost „dermatoglyfů“ – nacházejí při studiu těla a mozku. Hněv je možné prožívat tak, že vám krevní tlak vylétne, anebo nikoli; strach můžete prožívat pod vlivem amygdaly, oblasti mozku, která je historicky označována jako sídlo strachu, anebo i bez tohoto vlivu.

Aby bylo jasno: ze stovek experimentů vyplývají důkazy, které klasický názor podporují, ale které jsou zase zpochybněny výsledky stovek jiných pokusů! Podle mého mínění lze vyslovit jen jediný rozumný závěr: emoce nejsou tím, zač je většinou považujeme.

Co tedy vlastně emoce jsou? Když vědci pominou klasický názor a podívají se jen na data, začne se nám rýsovat vysvětlení zásadně odlišné. Stručně řečeno, zjišťujeme, že emoce nejsou v člověku napevno zabudované, ale skládají se z elementárnějších částí. Nejsou univerzální, nýbrž se liší v jednotlivých kulturách. Nedochází k jejich pouhému spuštění, ale člověk si je vytváří. Vznikají jako kombinace fyzických vlastností našeho těla, přizpůsobivého mozku, který se napojuje na libovolné prostředí, v němž se rozvíjí, a naší kultury a výchovy, které nám ono prostředí poskytují. Emoce jsou skutečné, ale nikoli tak objektivně jako molekuly či neurony. Jsou skutečné v témže slova smyslu jako peníze: jde vlastně o iluzi – o výsledek úmluvy mezi lidmi.5

Tento názor, který označuji jako teorie konstruování emocí, nabízí velmi odlišnou interpretaci toho, co se stalo během projevu guvernéra Malloye. Když se Malloyovi zadrhl hlas v hrdle, nespustilo to ve mně žádný mozkový obvod pro smutek, který by vyvolal konkrétní fyzické změny. Spíš jsem v té chvíli smutek pocítila, protože jsem byla vychována v určité kultuře a už dávno jsem se naučila, že „smutek“ je cosi, co může vzniknout, když se určité tělesné pocity vyskytnou v časové shodě s nějakou hroznou ztrátou. Můj mozek zužitkoval různé útržky zkušeností z minula, jako je kupříkladu to, co vím o útocích střelnou zbraní, a žal, který jsem už kvůli nim cítila, a hbitě predikoval, co by moje tělo mělo udělat, aby se s takovou tragédií vyrovnalo. Tyto jeho predikce způsobily, že se mi rozbušilo srdce, zrudla jsem ve tváři a stáhl se mi žaludek. Nařídily mi, že se mám rozplakat, což je činnost, která uklidní mou nervovou soustavu. A výsledným pocitům tyto predikce přisoudily smysl jakožto ukázce smutku.

Tímhle způsobem můj mozek zkonstruoval moje prožívání emocí. Moje konkrétní pohyby a vjemy nebyly „dermatoglyfem“, který by se vztahoval ke smutku. Při jiných predikcích bych měla pokožku spíše studenou než zarudlou a žaludek by se mi nesvíral, i když by můj mozek pořád mohl transformovat výsledné vjemy ve smutek. A nejen to: původní příznaky smutku – bušící srdce, ruměnec na tváři, sevřený žaludek a slzy – by mohly nabýt smyslu ve vztahu k emocím odlišným, jako je třeba vztek nebo strach, anebo by se ve zcela rozdílné situaci (například při oslavě svatby) mohly stát příznaky radosti nebo vděčnosti.

Jestliže vám tohle vysvětlení nedává tak docela smysl, anebo se vám dokonce zdá být v rozporu s intuicí, věřte mi, že v tom jedeme společně. Když jsem se po projevu guvernéra Malloye vzpamatovala, uvědomila jsem si, zatímco jsem si utírala slzy, že bez ohledu na to, co o emocích jakožto vědkyně vím, je stejně prožívám podle klasického pojetí. Smutek mi připadá jako vlna tělesných změn a pocitů, která se dá snadno rozpoznat a která mě zaplavuje při reakci na tragédii a ztrátu. Kdybych nebyla vědkyně, která pomocí experimentů odhaluje, že emoce se ve skutečnosti nespouštějí, nýbrž vytvářejí, také bych svému bezprostřednímu prožitku věřila.

Klasický názor na emoce zůstává i přes důkazy svědčící proti němu nadále přesvědčivým právě proto, že je intuitivní. Navíc nabízí uklidňující odpovědi na hluboké, zásadní otázky typu „Odkud – z hlediska evoluce – pocházíme?“, „Zodpovídáme za svoje činy, když se rozčílíme?“, „Prozrazují naše prožitky přesně, jaký je vnější svět?“.

Teorie konstruování emocí, což je odlišná teorie o lidské přirozenosti, má na takové otázky odlišnou odpověď. Pomůže vám uvidět sebe i ostatní v novém, vědecky ospravedlnitelnějším světle. Je možné, že teorie konstruování emocí nezapadne do způsobu, jakým emoce zpravidla prožíváte, a může vlastně narušit vaše nejhlubší přesvědčení o tom, jak mysl funguje, odkud pocházejí lidé, proč se chováme, jak se chováme, a proč se cítíme tak, jak se cítíme. Tato teorie však důsledně predikuje a vysvětluje vědecké důkazy týkající se emocí, a to včetně velkého množství těch důkazů, jimž klasický názor dává smysl jen s obtížemi.

Proč byste se měli zajímat o to, která z teorií o emocích je správná? Protože víra v klasický názor ovlivňuje váš život způsoby, jež si možná ani neuvědomujete. Zkuste se zamyslet, jak to vypadalo, když jste naposledy na letišti procházeli bezpečnostní kontrolou a málomluvní příslušníci ochranky vám rentgenovali boty a hodnotili, s jakou pravděpodobností představujete teroristickou hrozbu. Ještě nedávno se ve výcvikovém programu zvaném SPOT (Screening Passengers by Observation Techniques – prověřování cestujících pomocí pozorovacích technik) učili detekovat podvod a vyhodnocovat riziko na základě pohybů obličeje a těla v souladu s teorií, že takové pohyby odhalují nejniternější pocity člověka. Tenhle program přišel nás, daňové poplatníky, na 900 milionů dolarů – jenomže nefungoval. Pokud emoce nebudou chápány vědecky, možná nás vládní agenti na základě nesprávného názoru na emoce zatknou, případně přehlédnou ty, kteří skutečně představují hrozbu.6

Teď si představte, že jste v ordinaci u lékaře a stěžujete si, že cítíte tlak na hrudi a špatně se vám dýchá, což by mohly být příznaky infarktu. Pokud jste žena, existuje větší pravděpodobnost, že vám doktor sdělí, že máte nával úzkosti, a pošle vás domů, zatímco pokud jste muž, nejspíš stanoví jinou diagnózu: trpíte srdečním onemocněním, takže se máte začít léčit, což vám může zachránit život. Ženy nad pětašedesát tudíž umírají na infarkt častěji než muži. Vjemy lékařů, zdravotních sester i samotných pacientek formuje přesvědčení založené na klasickém názoru, že umějí rozpoznat emoce, jako je úzkost, a že ženy jsou od přírody citovější než muži… Následky jsou fatální.7

Víra v tento klasický názor může dokonce i rozpoutat válku. Válka v Perském zálivu zčásti vypukla i proto, že se nevlastní bratr Saddáma Husajna domníval, že dokáže rozklíčovat emoce amerických vyjednavačů, a Saddámovi sdělil, že to Spojené státy nemyslí s útokem vážně. Válka, která následně vypukla, připravila o život 175 000 Iráčanů a stovky příslušníků koaličních vojsk.8

Věřím, že se nacházíme uprostřed revoluce v chápání emocí, mysli a mozku – revoluce, která nás přinutí radikálně přehodnotit uvažování o tak zásadních záležitostech naší společnosti, jako je léčba duševních a tělesných nemocí, vnímání osobních vztahů, přístup k výchově dětí a konečně i názor na nás samotné. Revoluce tohoto druhu už proběhla i v jiných vědeckých oborech a pokaždé znamenala rozhodující obrat, kdy dotyčná disciplína nechala za sebou celá staletí „zdravého rozumu“. Fyzika se od intuitivních úvah Isaaka Newtona o prostoru a čase posunula k relativistickým myšlenkám Alberta Einsteina a nakonec i ke kvantové mechanice. V biologii vědci rozdělovali svět přírody do pevně stanovených živočišných a rostlinných druhů, z nichž každý měl ideální podobu, dokud jim Charles Darwin nepředstavil pojem přírodního výběru.

Vědecké revoluce obvykle nevznikají z náhlého objevu, ale na základě toho, že si začneme klást lepší otázky. Jak tedy emoce vznikají, když se nejedná o pouhé spuštěné reakce? Proč jsou tak rozdílné a proč jsme tak dlouho věřili, že mají typické „dermatoglyfy“? Uvažovat o těchto otázkách jen tak pro potěšení může být úžasně zajímavé. Ale nacházet požitek v neznámém, to je víc než jen vědecká záliba – je to součást dobrodružného ducha, který dělá člověka člověkem.

Chci vás na následujících stránkách pozvat, abyste se za tímhle dobrodružstvím vydali se mnou. V prvních třech kapitolách vám představím novou vědu o emocích: jak se psychologie, neurověda a přidružené disciplíny odklánějí od pátrání po emocionálních „dermatoglyfech“ a místo toho se začínají ptát, jak se emoce tvoří. V kapitolách 4–7 vysvětluji, jak přesně emoce vznikají, a v kapitolách 8–12 prozkoumáme praktické, reálné dopady této nové teorie o emocích na náš přístup ke zdraví, k emoční inteligenci, k výchově dětí, k osobním vztahům, k právnímu systému a dokonce i k samotné lidské přirozenosti. V závěru této knihy vám kapitola 13 odhalí, jakým způsobem věda o emocích osvětluje pradávnou záhadu, jak lidský mozek vytváří lidskou mysl.

* Pokaždé, když v této knize používám slovo „tělo“, vylučuji ze hry mozek, jako např. ve větě „Tvůj mozek nařizuje tvému tělu, aby se pohnulo“. Hovořím-li o celém těle včetně mozku, říkám „anatomické tělo“.

1

PÁTRÁNÍ PO „DERMATOGLYFECH“ EMOCÍ

Bylo nebylo, v osmdesátých letech minulého století jsem se rozhodla, že se stanu klinickou psycholožkou. Přihlásila jsem se k doktorskému studiu (Ph.D.) na univerzitě v kanadském Waterloo s tím, že se naučím ovládat nástroje psychoterapeutického řemesla a jednoho dne budu léčit pacienty ve své elegantní, a přesto vkusné ordinaci. Hodlala jsem být konzumentkou vědy, ne tím, kdo vědu vytváří. Rozhodně jsem neměla v úmyslu se přidat k revoluci, jejímž cílem bylo svrhnout základní přesvědčení ohledně lidské mysli, přesvědčení, která existovala už od dob Platonových. Jenomže život nám občas zchystá drobná překvapení.

Během postgraduálu jsem poprvé pocítila, že o klasickém názoru na emoce začínám pochybovat. Tehdy jsem pátrala, z čeho pramení nízká sebeúcta a proč vede k úzkosti či depresi. Z četných pokusů vyplývalo, že když se lidem nedaří dostát vlastním ideálům, propadají depresi, zatímco když nejsou schopni naplnit představy jiných lidí, pociťují úzkost. Můj první experiment na postgraduálu měl prostě zopakovat tento dobře známý jev, abych si pak na něm ověřila vlastní hypotézu. Během tohoto pokusu jsem se s využitím běžných seznamů symptomů dotázala značného množství dobrovolníků, jestli cítí úzkost, anebo depresi.1

Ještě coby studentka jsem už provedla i složitější pokusy, takže tenhle měl být pro mě hračka. Místo toho jsem ošklivě pohořela. Moji dobrovolníci nehlásili úzkostné ani depresivní pocity podle očekávaných vzorců. A tak jsem se pokusila replikovat ještě jeden již publikovaný experiment – a ani ten mi nevyšel. Zkoušela jsem to pořád dokola, přičemž každý z těch pokusů mi zabral celé měsíce. Po třech letech jsem z tohoto úsilí nevytěžila nic jiného než stále stejný nezdar, a to osmkrát za sebou. Ve vědě se pokusy moc často neopakují, ale osm nezdarů po sobě, to už byl úctyhodný rekord. Můj vnitřní kritik se mi vysmíval: Jo, každý holt nemá na to, aby se stal vědcem!

Když jsem se ale na všechny důkazy, které jsem získala, zadívala pozorněji, všimla jsem si, že ve všech osmi pokusech se vyskytuje něco zvláštního: mezi mými subjekty se našlo mnoho těch, kdo nebyli ochotni anebo schopni rozlišovat mezi pocitem úzkosti a pocitem deprese. Místo toho uváděli, že cítí obojí, anebo ani jedno; jen zřídkakdy subjekt hlásil, že cítí pouze jedno z toho. Nedávalo to smysl. Kdekdo ví, že úzkost a deprese, měřené jakožto emoce, jsou diametrálně odlišné: když člověk cítí úzkost, všelijak se užírá, je nervózní a trápí se, že se přihodí něco zlého. Při depresi bývá sklíčený, zpomalený; všechno mu připadá na nic a život vnímá jako boj. Tyto emoce by měly naše tělo dostat do zcela rozdílných fyzických stavů, takže bychom je měli vnímat jinak a každá zdravá osoba by je měla hravě rozpoznat a odlišit. Nicméně ze získaných dat vyplývalo, že tohle se mým testovaným subjektům nepodařilo. Otázka zněla: Proč?

Jak se ukázalo, moje experimenty nebyly vůbec tak zpackané, jak se původně zdálo. Při prvním z nich jsem vlastně udělala skutečný objev: že lidé často nerozlišují mezi pocitem úzkosti a pocitem deprese. Ani dalších sedm pokusů neznamenalo nezdar, poněvadž byly opakováním toho prvního. Zároveň jsem si začala všímat, že se stejný výsledek skrývá i v datech jiných vědců. Poté, co jsem postgraduál dokončila a později se stala univerzitní profesorkou, jsem tuto záhadu zkoumala dál. Řídila jsem laboratoř, kde jsme žádali stovky testovaných subjektů, ať po týdny či měsíce svého života sledují vlastní emocionální prožitky. Se studenty jsme se zabývali pestrou škálou emocionálních prožitků – nejen úzkostí či depresí –, abychom zjistili, zda je možné tento objev zobecnit.

Nové pokusy odhalily něco, co dosud nebylo ani zdokumentováno: každý, koho jsme testovali, sice používal k vyjádření svých pocitů stejné výrazy, například „zlost“, „smutek“ a „strach“, ty však ještě nemusely znamenat totéž. Některé testované subjekty dělaly při volbě slov jemné rozdíly, takže třeba zármutek a strach vnímaly jako kvalitativně odlišné. Ale jiné subjekty shrnovaly všechna tato slova („zlost“, „smutek“, „strach“, „deprese“) pod jednu nálepku: „Je to celý na prd“ (nebo chceme-li se vyjádřit poněkud vědečtěji: „Necítím se příjemně“). Výsledek byl stejný i u pocitů příjemných jako štěstí, klid a hrdost. Poté, co jsme otestovali sedm set subjektů, jsme objevili, že se lidé od sebe nesmírně liší v tom, jak rozpoznávají svoje emocionální prožitky.

Šikovný návrhář interiérů se podívá na pět odstínů modré a umí je roztřídit na azurovou, kobaltovou, ultramarín, královskou modř a modrozelenou. Oproti tomu můj manžel by je všechny šmahem určil jako modrou. Se studenty jsme podobný úkaz zaznamenali ve sféře emocí; popsala jsem ho jako emocionální zrnitost.2

A právě zde vstupuje na scénu klasický názor na emoce. Z jeho hlediska musí být podstatou emocionální zrnitosti schopnost přesně určit vnitřní emocionální stav člověka. Někdo, kdo rozlišuje mezi různými pocity a popisuje je slovy jako „radost“, „smutek“, „strach“, „znechucení“, „vzrušení“ a „úžas“, musí rozpoznávat fyzické signály či reakce související s každou emocí a správně si je vyložit. Tyto signály není schopna rozpoznat osoba, u níž se projevuje nižší emocionální zrnitost, takže slova jako „úzkost“ a „deprese“ používá jako vzájemně zaměnitelná.

Začala jsem přemýšlet o tom, jestli můžu lidi naučit zlepšovat emocionální zrnitost tak, že je vycvičím, aby svůj emocionální stav přesně rozpoznali. Klíčovým slovem je zde „přesně“. Jak může vědec určit, jestli ten, kdo říká „Jsem šťastný“ nebo „Je mi úzko“, je přesný? Bylo jasné, že jsem potřebovala nějakým způsobem zkoumanou emoci objektivně změřit a pak porovnat s tím, co dotazovaný hlásí. Jestliže někdo hlásí, že cítí úzkost, a objektivní kritéria vypovídají o tom, že se ve stavu úzkosti opravdu nachází, pak dotyčný přesně rozpoznává vlastní emoce. Oproti tomu pokud objektivní kritéria signalizují, že je v depresi, zlobí se nebo cítí nadšení, pak přesný není. Mít po ruce objektivní test, to ostatní by byla hračka. Mohla bych se člověka zeptat, jak se cítí, a jeho odpověď porovnat s jeho „skutečným“ emocionálním stavem. Mohla bych ho opravit, když se zjevně dopustí chyby, a to tak, že ho naučím lépe rozpoznávat vodítka, podle kterých se emoce od sebe odlišují, a tím zlepšit jeho emocionální zrnitost.

Podobně jako většina studentů psychologie jsem se dočetla, že ke každé emoci by měl být přiřazen určitý vzorec fyzických změn – cosi jako otisk prstu, dermatoglyf. Pokaždé, když vezmete za kliku u dveří, otisky prstů, které po sobě necháte, se patrně budou lišit podle toho, jak pevný bude v té chvíli váš úchop, jak kluzký bude povrch kliky nebo jak teplá a poddajná bude vaše pokožka. Nicméně vaše otisky prstů vyhlížejí pokaždé natolik stejně, že identifikují pouze a výhradně vás. A podobně by se „dermatoglyf“ každé emoce měl dostatečně podobat v různých případech a u různých osob bez ohledu na věk, pohlaví, osobnost či kulturu. V laboratoři by vědci měli být schopni určit, zda je někdo zarmoucený, šťastný nebo ustrašený, a to čistě na základě fyzikálních měření tváře, těla a mozku dotyčné osoby.

Byla jsem si jistá, že mi tyto emoční „dermatoglyfy“ poskytnou objektivní kritéria, která k měření emocí potřebuji. Pokud byly informace v odborné literatuře správné, mělo by být vyhodnocování emocionální přesnosti lidí hračka. Situace se však nevyvinula tak, jak jsem očekávala.

* * *

Podle klasického názoru na emoce tkví klíč k objektivnímu a přesnému vyhodnocování v našem obličeji. Prvotní inspirací této myšlenky je kniha Charlese Darwina Výraz emocí u člověka a u zvířat, kde autor tvrdí, že emoce a jejich vyjadřování byly odvěkou součástí univerzální lidské přirozenosti. Všichni lidé všude na světě prý bez jakékoli předběžné přípravy předvádějí i rozpoznávají emocionální výrazy tváře.3

A tak mě napadlo, že by moje laboratoř mohla být schopna změřit pohyby tváře, vyhodnotit skutečný emocionální stav našich testovaných subjektů, porovnat ho s tím, co nám o svých emocích samy sdělily, a vypočítat jejich přesnost. Pokud subjekty v laboratoři například zkrabatí ústa, ale neohlásí, že cítí smutek, mohli bychom je vycvičit, aby rozpoznaly smutek, který v té chvíli musejí cítit. A hotovo!

Lidský obličej je po obou stranách protkán čtyřiceti dvěma drobnými svaly. K pohybům obličeje, které den co den vidíme u ostatních lidí – jsou to mrkání, mžourání, pousmání, úšklebky, povytažení či nakrčení obočí – dochází, když se kombinace obličejových svalů stahují a uvolňují, což způsobuje, že se pohybují pojivové tkáně a kůže. I když se na pohled zdá, že je váš obličej úplně v klidu, svaly se vám každou chvíli stahují a uvolňují.4

OBRÁZEK 1-1: Svaly lidského obličeje

Podle klasického názoru se každá emoce na tváři jeví jako konkrétní vzorec pohybů – jako „výraz tváře“. Když jsme šťastní, měli bychom se usmívat. Když se zlobíme, měli bychom vraštit čelo. Tyto pohyby jsou prý součástí „dermatoglyfů“ emocí, které jsou k nim přiřazeny.

V šedesátých letech minulého století se tohle rozhodli otestovat v laboratoři psycholog Silvan S. Tomkins a jeho žáci Carroll E. Izard a Paul Ekman. Vytvořili série fotografií, kde subjekty přepečlivě pózují (podobně jako na obrázku 1-2) a představují šest takzvaných základních emocí, které měly – podle přesvědčení těchto vědců – svoje biologické „dermatoglyfy“: hněv, strach, znechucení, překvapení, štěstí a smutek. Tyto fotky, zachycující herce, kteří byli důkladně instruováni, měly být nejzřetelnějšími příklady výrazů obličeje spojených s těmito emocemi. (Možná vám připadají přehnané nebo vyumělkované, ale byly takto pořízeny úmyslně, poněvadž Tomkins věřil, že dávají ty nejsilnější, nejzřetelnější signály daných emocí.)5

OBRÁZEK 1-2: Několik fotografií obličejů ze studií základních emocí

Pomocí takto naaranžovaných fotek Tomkins se svým týmem použil experimentální techniku ke studiu toho, jak dobře lidé „rozpoznávají“ emocionální výraz, či přesněji řečeno, jak dobře vnímají pohyby obličeje jakožto vyjádření emocí. Tato metoda se uplatnila u stovek publikovaných pokusů a dodnes je považována za zlatý standard. Testovaný subjekt dostane k prohlédnutí fotografii a nabídku slov vyjadřujících nějaké emoce, jak je vidět na obrázku 1-3.

Štěstí

Překvapení

Smutek

Strach

Hněv

Znechucení

Vyberte prosím slovo, které nejlépe odpovídá výrazu tváře.

OBRÁZEK 1-3: Metoda rozpoznávání základních emocí: přiřazování slova k výrazu obličeje

Subjekt pak vybere slovo, které nejlépe vystihuje výraz obličeje. V tomto případě je zamýšleným slovem „Překvapení“. Anebo lze experiment uspořádat trochu jinak: testovaný subjekt dostane dvě fotky a k nim krátký příběh. V tomto případě je příslušný obličej napravo.6

Této ženě právě zemřela matka, a tak je jí velmi smutno.

Vyberte prosím obličej, který nejlépe odpovídá příběhu pod obrázky.

OBRÁZEK 1-4: Metoda rozpoznávání základních emocí: přiřazování slova k výrazu obličeje

Tato výzkumná technika – označme ji jako metodu rozpoznávání základních emocí – způsobila revoluci ve vědeckém studiu toho, co Tomkinsova skupina nazvala „emočním rozpoznáváním“. Pomocí téhle metody vědci ukázali, že lidé z celého světa dokážou důsledně přiřazovat tatáž slova vyjadřující emoce (samozřejmě přeložená do místního jazyka) obličejům s naaranžovaným výrazem. V rámci jedné proslulé studie Ekman s kolegy odcestoval na Papuu Novou Guineu a dělal pokusy s místním obyvatelstvem (konkrétně s etnikem Fore), které bylo jen málokdy v kontaktu se západním světem. Dokonce i příslušníci tohoto vzdáleného přírodního kmene byli schopni důsledně přiřazovat tváře příběhům a emocionálním slovům. V pozdějších letech vědci provedli podobné studie v řadě dalších zemí, například v Japonsku a Koreji. Ve všech případech subjekty snadno přiřadily naaranžované výrazy (zamračení, zkrabacení úst, úsměv atd.) k předloženým emocionálním slovům či příběhům.7

Na základě tohoto důkazu vědci dospěli k závěru, že rozpoznávání emocí je univerzální: člověk by měl být bez ohledu na to, kde se narodí nebo je vychován, schopen rozpoznat výrazy obličeje amerického vzhledu a stylu, jako jsou ty na fotkách. Ve svých závěrech došli ještě dál: jediný možný důvod, proč lze výrazy tváře univerzálně rozpoznat, je, že jsou univerzálně vytvářeny, a tudíž musejí být spolehlivými diagnostickými „dermatoglyfy“ emocí.8

Jiní vědci se však obávali, že metoda rozpoznávání základních emocí je příliš nepřímá a subjektivní, než aby mohla odhalit „dermatoglyfy“ emocí, poněvadž v ní figuruje lidský úsudek. Technika objektivnější, nazvaná faciální elektromyografie (EMG), z procesu zcela vyřazuje lidského vnímatele. Při této metodě se na povrch kůže připojí elektrody detekující elektrické signály, jež uvádějí do pohybu svaly tváře. Metoda přesně identifikuje, které části obličeje se hýbají, jak moc a jak často. Při typické studii mají testované subjekty na obočí, čelo, líce a čelist připevněné elektrody a přitom se dívají na filmy nebo na fotky, případně si představují určité situace či se na ně rozpomínají, aby v sobě vyvolaly různé emoce. Vědci zaznamenávají elektrické změny ve svalové činnosti a vypočítávají, do jaké míry se při každé emoci jednotlivé svaly pohybují. Pokud lidé pohybují týmiž obličejovými svaly podle téhož vzorce pokaždé, když danou emoci prožívají – kaboní se v hněvu, usmívají se při pocitu štěstí, krabatí ústa, když je jim smutno, a tak dále –, a jedině tehdy, když tuto emoci prožívají, pak jsou snad tyto pohyby „dermatoglyfem“ dané emoce.9

Jak se ukazuje, faciální elektromyografie výrazně zpochybňuje klasický názor na emoce. Z jedné studie za druhou vyplývá, že pohyby svalů nejsou spolehlivým ukazatelem toho, kdy je člověk rozzlobený, smutný či vystrašený; nevytvářejí predikovatelné „dermatoglyfy“ pro každou emoci. V nejlepším případě faciální EMG ukazuje, že tyto pohyby odlišují příjemné pocity od nepříjemných. Dokonce ani nejprůkaznější pohyby obličeje, jež byly při těchto studiích zaznamenány, se spolehlivě nepřiřazují k ukázkovým fotografiím, které byly pro účely metody rozpoznávání základních emocí vytvořeny.10

OBRÁZEK 1-5: Faciální elektromyografie

Zkusme se na chvilku zamyslet nad tím, jaké důsledky tyto objevy mají. Stovky experimentů prokázaly, že lidé po celém světě dokážou přiřadit slova vyjadřující emoce k takzvaným emotivním výrazům, jež předvádějí herci, kteří tyto emoce ve skutečnosti necítí. Avšak tyto výrazy se nedají důsledně a konkrétně detekovat pomocí objektivního měření pohybů obličejových svalů, když lidé tyto emoce doopravdy cítí. My všichni samozřejmě pohybujeme obličejovými svaly neustále, a když se na sebe podíváme, bez problému v některých těchto pohybech emoce rozpoznáváme. Nicméně z čistě objektivního hlediska je nutno říci, že když vědci měří pouze samotné pohyby svalů, pak tyto pohyby neodpovídají fotografiím.

Je možné, že faciální EMG je příliš omezená metoda k zachycení všech pohybů ve tváři při emočním prožitku. Než testovaný subjekt začne cítit nepohodlí, může mu vědec umístit na každou stranu obličeje asi šest elektrod, což je málo na smysluplné zachycení všech dvaačtyřiceti obličejových svalů. Vědci proto využívají ještě alternativní techniku zvanou kódování činnosti obličeje (facial action coding – FACS), při které odborně vyškolení pozorovatelé složitě klasifikují individuální pohyby obličeje subjektu. Tato technika je sice méně objektivní než faciální elektromyografie (EMG), jelikož spoléhá na lidské pozorovatele, ale je patrně objektivnější než přiřazování slov obličejům pózujících herců, které probíhá při metodě rozpoznávání základních emocí. Avšak ani pohyby pozorované při kódování činnosti obličeje neodpovídají zcela jednoznačně naaranžovaným fotkám.11

Stejnou proměnlivost pozorujeme i u nemluvňat. Jestliže jsou výrazy tváře univerzální, pak by mělo být ještě pravděpodobnější, že nemluvňata vyjádří hněv zamračením a smutek zkrabacením rtů, protože jsou příliš malá, než aby se stihla naučit, co je společensky vhodné. A přece: když vědci pozorují nemluvňata v situacích, které by měly vyvolávat emoce, děti očekávané výrazy nedělají. Například vývojové psycholožky Linda A. Camrasová a Harriet Osterová se svými kolegy natáčely nemluvňata z různých kultur, kterým ukázaly hračku v podobě vrčící gorily, která je měla vylekat (vyvolat u nich strach), nebo jim bránily v pohybu ruky (aby se děti rozzlobily). Camrasová s Osterovou pomocí FACS zjistily, že spektra pohybů obličeje u nemluvňat se v těchto dvou situacích nedají rozlišit. Nicméně když tato videa sledovali dospělí, nějakým způsobem rozpoznali, které děti se bojí a které se zlobí, a to dokonce i když výzkumnice dětem elektronicky rozostřily tvář! Strach od hněvu však dospělí rozlišili na základě kontextu, aniž vůbec viděli nějaké pohyby obličeje.12

Nevykládejte si to prosím špatně: novorozenci a nemluvňata hýbou obličejem smysluplně. Dělají různé charakteristické pohyby, když pocítí zájem, zmatek anebo rozrušení při odezvě na bolest, případně na nelibý pach a chuť. Ale u novorozenců neuvidíme diferencované „dospělácké“ výrazy, jaké se nám předkládají na fotografiích používaných při metodě rozpoznávání základních emocí.13

Stejně jako Camrasová s Osterovou také další vědci demonstrovali, že velké množství informací dokážeme vytěžit z kontextu, tedy z celkové situace. Poskládali dohromady fotografie tváří a těl, které k sobě nepatřily, například rozzlobený podmračený obličej přidali k tělu držícímu znečištěnou plenku, a testované subjekty přesto skoro vždycky rozpoznaly emoci vztahující se k tělu, nikoli k obličeji – tedy v tomto případě spíš znechucení než hněv. Obličeje se neustále pohybují a náš mozek spoléhá na mnoho různých faktorů současně – na pozici těla, na hlas, na celkovou situaci, na svoje celoživotní zkušenosti –, aby vyhodnotil, které pohyby mají smysl a co znamenají.14

Když jde o emoce, obličej nehovoří sám za sebe. Pózy užívané pro potřeby metody rozpoznávání základních emocí vlastně nebyly objeveny díky odpozorování z reálného světa. Vědci tyto grimasy určili na základě Darwinovy knihy a požádali herce, aby je ztvárnili. A nyní se tyto tváře prostě považují za univerzální vyjádření emocí.15

Jenomže ony univerzální nejsou. Abychom to demonstrovali ještě jasněji, provedli jsme v mé laboratoři studii, při které jsme používali fotky skupiny odborníků na emoce – zkušených herců. Fotografie jsme brali z knihy V kůži postavy: herci při hraní, kde herci ztělesňují emoce tak, že se příslušně tváří podle požadavků psaného scénáře. Naše testované subjekty pocházející z USA jsme rozdělili do tří skupin. První skupina kupříkladu četla jen scénáře. „A ve svém tichém obytném bloku v Brooklynu, jenž byl stíněn stromy, se právě stal svědkem střelby.“ Druhá skupina viděla pouze uspořádání obličeje, jako je třeba grimasa Martina Landaua odpovídající výše uvedenému scénáři (obrázek 1-6 uprostřed). Třetí skupina měla k dispozici scénáře i obličeje. V každém případě jsme subjektu dali krátký seznam slov vyjadřujících emoce, aby jeho pomocí kategorizoval, co viděl.16

U scénáře týkajícího se střelby, o němž jsem se právě zmínila, 66 procent subjektů, které četly pouze scénář anebo četly scénář a viděly u toho Landauovu tvář, scénář vyhodnotily jako příběh, který vzbuzuje strach. Ale co se týče těch, kdo viděli jen Landauův obličej, situaci takto pochopilo pouze 38 procent z nich; 56 procent ji ohodnotilo jako překvapení. (Obrázek 1-6 porovnává uspořádání Landauovy tváře s fotkami užívanými při metodě rozpoznávání základních emocí, které vyjadřují „strach“ a „překvapení“. Vypadá Landau ustrašeně, anebo překvapeně? Anebo obojí?)

OBRÁZEK 1-6: Herec Martin Landau (uprostřed); vedle něj obličeje vyjadřující strach (vlevo) a překvapení (vpravo) používané v metodě rozpoznávání základních emocí

Grimasy jiných herců vyjadřující strach se od té Landauovy výrazně lišily. V jednom případě herečka Melissa Leová ztělesnila strach podle tohoto scénáře: „Snaží se rozhodnout, jestli se má manželovi svěřit s pomluvou, podle které je lesba, aby se to dozvěděl od ní, a ne od někoho jiného.“ Ústa má zavřená, koutky stažené dolů a obočí skoro spojená. Téměř tři čtvrtiny našich testovaných subjektů, které uviděly pouze její obličej, ho vyhodnotily jako smutný, ale když k němu dostaly přečíst scénář, 70 procent dotazovaných z její tváře vyčetlo strach.17

Takovéto obměny se objevily u každé emoce, kterou jsme studovali. Emoce jako „Strach“ nemá pouze jediné vyjádření – přísluší k ní různorodé skupiny pohybů obličeje, které se navzájem liší od případu k případu.** (Tak schválně: kdy naposledy získal nějaký herec Oscara za to, že krabatil pusu, když byl smutný?)

Asi vám to dojde, jakmile se zkusíte zamyslet nad vlastním prožíváním emocí. Když prožíváte emoci jako třeba strach, nejspíš hýbáte obličejem různě: když se choulíte v křesle u hororového filmu, asi zavíráte oči nebo si je zakrýváte rukama; když si nejste jistí, zda vám osoba přímo před vámi nemůže ublížit, možná přimhouříte oči, abyste dotyčnému lépe viděli do tváře; jestliže na vás může za rohem potenciálně číhat nebezpečí, oči naopak vykulíte, čímž se vám rozšíří periferní vidění. „Strach“ nemá jednu jedinou fyzickou podobu. Různé varianty jsou normální. Podobně i štěstí, smutek, hněv a všechny ostatní emoce, které znáte, jsou různorodé kategorie, v jejichž rámci se pohyby obličeje dost liší.18

Jestliže mají pohyby obličeje v rámci kategorie emocí jako „Strach“ tolik obměn, nejspíš se vám honí hlavou, proč se nám zdá tak přirozené věřit, že tvář s široce otevřenýma očima je univerzálním výrazem strachu. Odpověď zní, že je to stereotyp, symbol, který zapadá do tématu „Strach“, jež je v naší kultuře tak známý. Tyto stereotypy se učí znát děti v předškolních třídách: „Lidé, kteří se mračí, se zlobí. Lidé, kteří krabatí pusu, jsou smutní.“ Jedná se o kulturní zkratky čili o konvence. Vídáte je v kreslených vtipech, v reklamě, na obličejích panenek, na emotikonech – prostě při nekonečné přehlídce obrazů a ikonografie. Tyto stereotypy se předkládají v učebnicích studentům psychologie. Terapeuti je učí své pacienty. Média je ve velkém šíří po celém západním světě. „Tak moment!“ napadá vás asi. „Takže ona nám tu tvrdí, že tyto výrazy vytvořila naše kultura a my všichni jsme se je naučili?“ No… ano. A klasický názor tyto stereotypy udržuje, jako by byly autentickými „dermatoglyfy“ emocí.

Aby bylo jasno: obličej je nástrojem sociální komunikace. Některé pohyby tváře mají smysl, ale jiné nikoli a právě teď toho víme jen málo o tom, jak lidé vyhodnocují, které jsou které – víme jen, že jaksi zásadní je kontext (řeč těla, společenská situace, kulturní očekávání atd.). Když pohyby obličeje skutečně zapadají do psychologického sdělení, např. povytažení obočí, nevíme, jestli je toto sdělení vždycky emocionální, a dokonce ani to, jestli má pokaždé týž význam. I kdybychom poskládali dohromady veškeré vědecké důkazy, nebylo by možné s rozumnou mírou jistoty tvrdit, že ke každé emoci je přiřazen výraz tváře, podle něhož ji lze diagnostikovat.19

* * *

Při pátrání po jedinečných „dermatoglyfech“ emocí jsem zjevně potřebovala spolehlivější zdroj než lidskou tvář, takže jsem dál upřela pozornost na lidské tělo. Možná, že nám „dermatoglyfy“ nezbytné k tomu, abychom se naučili rozpoznávat svoje emoce přesněji, poskytnou některé výmluvné změny v srdečním pulzu, krevním tlaku a v jiných tělesných funkcích.

K nejsilnějším experimentálním výsledkům podporujícím existenci fyzických „dermatoglyfů“ patří ty, které předkládají Paul Ekman a psycholog Robert W. Levenson spolu s kolegou Wallacem V. Friesenem ve své slavné studii, která vyšla v časopise Science roku 1983. Napojili testované subjekty na přístroje, aby mohli měřit změny v autonomní nervové soustavě: výkyvy tepu srdce, tělesné teploty a vodivosti pokožky (měřítko potu). Měřili také napětí svalů v paži, které ovládá somatická nervová soustava (motorické nervy). Poté u subjektů pomocí experimentální techniky vyvolali hněv, smutek, strach, znechucení, překvapení a štěstí a při každé z těchto emocí pozorovali fyzické změny. Po analýze dat Ekman s kolegy dospěli k závěru, že v těchto tělesných reakcích naměřili jasné a shodné změny, a přiřadili je konkrétním emocím. Tato studie, jež zdánlivě stanovila objektivní, biologicky podmíněné „dermatoglyfy“ v lidském těle, které přináleží každé ze studovaných emocí, dodnes zůstává v rámci vědecké literatury klasikou.20

Během této proslulé studie z roku 1983 vědci vyvolávali emoce zvláštním způsobem: vyzvali testované subjekty, ať nasadí a udrží grimasu podle metody rozpoznávání základních emocí. Takže aby si subjekt navodil pocit smutku, deset vteřin vraštil čelo; hněv v sobě vyvolal zamračením. Mohl se přitom dívat do zrcadla a sám Ekman ho instruoval, aby hýbal konkrétními obličejovými svaly.21

Představa, že cíleně nasazené takzvané výrazy obličeje mohou spustit jakýkoli emocionální stav, je známa jako hypotéza obličejové zpětné vazby (facial feedback hypothesis). To, že člověk zkřiví tvář do konkrétní konfigurace, údajně způsobuje konkrétní fyziologické změny spojené s konkrétní emocí v jeho těle. Schválně si to vyzkoušejte: deset vteřin pocukávejte obočím a krabaťte ústa – je vám smutno? Široce se usmějte – cítíte se veseleji? Hypotéza obličejové zpětné vazby je velmi kontroverzní; vědci se nemohou shodnout, zda se tímto způsobem dá vyvolat plnohodnotný emocionální prožitek.22

Studie z roku 1983 ve skutečnosti pozoruje tělesné změny, které probíhají, když lidé nasadí požadovaný výraz tváře. Tohle je významný objev: už to, že testované subjekty nasadí požadovanou konfiguraci obličeje, má za následek změny v činnosti periferní nervové soustavy, třebaže dotyční sedí pohodlně a bez pohnutí v křesle. Konečky prstů mají teplejší, když se mračí (grimasa hněvu). Srdce jim bije rychleji, když se mračí, když kulí oči (grimasa strachu) a svírají ústa (grimasa smutku), a to ve srovnání s grimasami štěstí, překvapení či znechucení. Zbývající dvě měření, tedy vodivost pokožky a napětí v paži, jednu konfiguraci tváře od druhé odlišit nedokázala.23

Než však můžete tvrdit, že jste objevili fyzický „dermatoglyf“ emocí, stejně musíte udělat ještě pár dalších kroků. Především musíte dokázat, že odezva, k níž dojde při jedné konkrétní emoci (řekněme při hněvu), se liší od odezvy probíhající u emocí jiných – tedy že je specifická pro projevy hněvu. A tady začíná studie z roku 1983 narážet na obtíže. Prokázala sice určitou specifičnost v případě hněvu, ale u ostatních testovaných emocí už ne. Znamená to, že tělesné reakce u různých emocí si byly navzájem až příliš podobné, než aby se daly označit jako konkrétní „dermatoglyfy“.

Kromě toho je nutno dokázat, že vaše výsledky nemohou mít jiné vysvětlení – jen tehdy a jedině tehdy můžete tvrdit, že jste objevili fyzické „dermatoglyfy“ pro hněv, smutek a ostatní emoce. Z tohoto důvodu tedy studie z roku 1983 podléhá i dalšímu vysvětlení, protože testované subjekty dostávaly instrukce, jak se mají zatvářit. Je možné, že podle těchto instrukcí dokázaly subjekty ze západního světa identifikovat většinu cílových emocí, tzn. že ke zvýšení srdečního pulzu i k dalším fyzickým změnám, které Ekman a jeho kolegové pozorovali, vedlo toto pochopení (v době, kdy se uvedené studie prováděly, nebyla existence spojení mezi výrazem tváře a tělesnými změnami známa). Toto alternativní vysvětlení podpořil jejich pozdější experiment s kmenem Minangkabau ze západní Sumatry. Dobrovolníci z tohoto etnika rozuměli emocím lidí ze Západu v menší míře a neprojevovaly se u nich tytéž fyzické změny jako u testovaných západních subjektů; to, že by cítili očekávané emoce, hlásili méně často než subjekty ze Západu.24

Při dalším výzkumu se sice emoce vyvolávaly pomocí různých metod, ale původní fyziologické rozdíly, jež byly pozorovány při studii z roku 1983, se už nezopakovaly. Následovalo pár hezkých výzkumů, při nichž se k vyvolávání konkrétních emocí využívaly horory, romantické filmy a další podnětné materiály; vědci subjektům vystaveným tomuto působení měřili tep, dech a další tělesné funkce. Mnohé z těchto studií ukázaly, že výsledky fyzikálních měření se od sebe výrazně liší, což znamenalo, že jasný vzorec tělesných změn rozlišujících emoce neexistuje. Během jiných výzkumů vědci sice rozlišující vzorce objevili, ale při různých výzkumech to často byly vzorce různé, ačkoli badatelé používali ukázky z přesně stejných filmů. Jinými slovy: když studie rozlišily hněv od smutku a strachu, nepodařilo se je vždycky zopakovat, což naznačovalo, že příklady hněvu, smutku a strachu, které se rozvinuly v jedné studii, se lišily od příkladů ve studii jiné.25

Když stojíme před takto obsáhlým souborem rozmanitých experimentů, je obtížné si z toho množství informací vytáhnout soudržný příběh. Vědci mají naštěstí k dispozici techniku, jak všechna data analyzovat zároveň a dojít k jednotnému závěru – této technice se říká metaanalýza. Probírají se velikým množství pokusů, které provedli různí badatelé, a výsledky kombinují pomocí statistiky. Uveďme si jednoduchý příklad: chcete kupříkladu zkontrolovat, jestli je zrychlení srdečního pulzu součástí vegetativního „dermatoglyfu“ pro štěstí. Místo toho, abyste se pustili do vlastního experimentování, můžete provést metaanalýzu experimentů jiných, při nichž se při prožívání štěstí srdeční tep měřil, a to třeba i náhodou (dotyčná studie se třeba mohla zaobírat vztahem mezi sexem a infarktem a emocí se primárně vůbec netýkala). Zapátráte po všech relevantních vědeckých pracích, vytáhnete si z nich relevantní statistické údaje a analyzujete je všechny dohromady, čímž otestujete svou vlastní hypotézu.

Pokud jde o emoce a autonomní nervovou soustavu, v posledních dvou desetiletích byly provedeny čtyři významné metaanalýzy, z nichž nejobsáhlejší zahrnovala více než 220 studií z oblasti fyziologie a 22 000 subjektů. Při žádné z těchto čtyř metaanalýz nebyly v těle objeveny stálé a konkrétní emoční „dermatoglyfy“. Místo toho se zjistilo, že tělesný orchestr vnitřních orgánů může při pocitu štěstí, strachu atd. odehrát řadu různých symfonií.26

Tuto pestrost dobře uvidíte při experimentálním postupu, který se používá v laboratořích po celém světě. Testované subjekty při něm plní náročné úkoly, jako je třeba co nejrychlejší odříkávání násobilky třinácti pozpátku nebo debata o vysoce kontroverzních tématech typu náboženství či potraty, a zatímco se snaží ze všech sil, experimentátor se jim vysmívá – spílá jim, že jejich výkony nestojí za nic, a trousí na jejich adresu kritické, ba dokonce urážlivé poznámky. Rozzlobí se všechny testované subjekty? Ne. Důležitější však je, že u těch, kdo se rozzlobí, se objevují různé vzorce tělesných změn. Někteří lidé soptí vzteky, kdežto jiní se dají do pláče. Další se zklidní a začnou se chovat prohnaně. A pak se najdou i tací, kteří se prostě stáhnou do sebe. Každý způsob chování (vztekání se, pláč, plánování, stažení se) se opírá o jiný fyziologický vzorec v těle, což je detail, kteří fyziologové zaobírající se studiem těla jako takovým už dávno znají. Fyziologickou reakci rozzlobeného člověka mohou od základu změnit dokonce i drobné změny v pozici těla, jako je kupříkladu záklon místo předklonu se zkříženými pažemi.27

Když se na konferencích obracím k publiku a předkládám mu tyto metaanalýzy, někteří z přítomných reagují nevěřícně: „Takže vy nám tady tvrdíte, že jsou lidé, kteří se ve stresové, ponižující situaci nerozzuří tak, až se jim v žilách vaří krev, potí se jim dlaně a tváře jim jen hoří?“ A moje odpověď zní: Ano, přesně tohle chci říci. Vlastně se mi stalo, že když jsem na počátku své kariéry o těchto myšlenkách přednášela prvně, bylo vidět rozmanité bezprostřední projevy hněvu i mezi posluchači, kterým se moje důkazy nelíbily: někdy se na židlích neklidně ošívali, jindy vrtěli hlavou v bezhlesém „ne“. Jednou na mě jeden kolega začal řvát, přičemž v obličeji úplně zrudl a prstem divoce píchal do vzduchu. Jiný kolega se mě soucitným tónem otázal, jestli jsem se někdy v životě doopravdy bála, protože kdyby mi někdy někdo vážně ublížil, nikdy bych nemohla něco tak absurdního tvrdit. A ještě další kolega prohlásil, že si bude stěžovat mému švagrovi (což je sociolog a jeho známý), jak poškozuji vědu zabývající se emocemi. Ale nejvíc ze všech se mi líbil jistý mnohem starší kolega, který měl postavu fotbalového obránce, takže se nade mnou tyčil bezmála o hlavu; zaťal tehdy ruku v pěst a nabídl se, že mi dá pořádnou pecku do nosu, čímž mi předvede, jak vypadá opravdický hněv. (Usmála jsem se a za tuto laskavou nabídku jsem mu poděkovala.) Na těchto příkladech mi kolegové demonstrovali daleko pohotověji než samotná moje přednáška, jak různorodý může hněv být.

Co znamená, že ani čtyři metaanalýzy, shrnující stovky pokusů, neodhalily žádné trvalé, konkrétní „dermatoglyfy“, které by v autonomní nervové soustavě zanechávaly emoce? Neznamená to, že emoce jsou jen iluze a tělesné reakce jsou nahodilé, ale že při různých příležitostech, v různých situacích, v různých vědeckých studiích, za účasti téhož jednotlivce i ve skupině jiných jednotlivců se u téže emoční kategorie vyskytují různé fyzické reakce. Normální není uniformita, nýbrž různorodost. Tyto výsledky odpovídají tomu, co fyziologové vědí už přes padesát let: k různým druhům chování patří různé vzorce srdečního pulzu, dýchání a tak dále, ze kterých vychází jedinečné pohyby, jež se s nimi pojí.28

Navzdory tomu, kolik se do výzkumu investovalo času a peněz, nebyl odhalen žádný stálý „dermatoglyf“ odpovídající jakékoli konkrétní emoci.

* * *

Moje první dva pokusy najít objektivní „dermatoglyfy“ emocí – v lidském obličeji a v těle – vedly k tomu, že jsem narazila do zavřených dveří. Ale jak se říká, když se zavřou dveře, jinde se otvírá okno. Mým oknem se stalo to, když jsem si nečekaně uvědomila, že emoce není věc, nýbrž kategorie případů a že každá emoční kategorie je neobyčejně různorodá. Kupříkladu projevy hněvu jsou mnohem rozdílnější, než klasický názor na emoce předvídá či dokáže vysvětlit. Jakým způsobem se zlobíte vy? Křičíte a nadáváte, anebo to ve vás jen potichu bublá? Umíte odseknout, když do vás někdo šije? A jak to s vámi vypadá, pokud jde o kulení očí a povytahování obočí? Během takových momentů vám krevní tlak může stoupnout, klesnout anebo zůstat stejný. Je možné, že cítíte, jak vám v hrudi buší srdce – anebo taky ne. Můžete mít najednou lepkavé ruce, anebo vám zůstanou suché… Dít se může cokoli, co vaše tělo v takové situaci nejlépe připraví k akci.

Jak váš mozek všechny tyto různé druhy hněvu vytváří a sleduje? Jak ví, který z nich dané situaci vyhovuje nejlépe? Kdybych se vás zeptala, jak se ve všech těchto situacích cítíte, dali byste mi automaticky a bez většího úsilí podobnou odpověď jako třeba „Jsem naštvaný“, „Rozčílilo mě to“, „Jsem pobouřená“ nebo „Rád bych se pomstil“? Anebo odpovíte ve všech případech „Mám vztek“, anebo jednoduše „Je mi bídně“? Jak je možné, že tu odpověď vůbec znáte? Tohle jsou záhady, které klasický názor na emoce neuznává.

To jsem sice tenkrát nevěděla, ale jak jsem o kategoriích emocí uvažovala v celé jejich rozmanitosti, bezděky jsem uplatňovala standardní způsob přemýšlení v biologii nazývaný populační myšlení, který navrhl Darwin. Kategorie, jako je živočišný druh, je populací jedinečných členů, kteří se od sebe navzájem liší a ve svém nitru nemají žádný „dermatoglyf“. Tuto kategorii lze popsat na úrovni skupiny pouze abstraktními, statistickými pojmy. Tak jako žádná americká rodina nemá 3,13 členu, ani každý případ hněvu nemusí zahrnovat průměrný vzorec hněvu (kdybychom ovšem byli schopni nějaký identifikovat). A jednotlivé případy hněvu se nemusí nutně onomu nepolapitelnému „dermatoglyfu“ podobat. To, co jsme nazývali „dermatoglyfem“, je patrně jen stereotyp.29

Jakmile jsem se vnitřně nastavila na populační myšlení, před očima se mi proměnila celá krajina – myslím z vědeckého hlediska. Přestala jsem různorodost chápat jako chybu a najednou mi připadala normální, či dokonce žádoucí. Pokračovala jsem sice v pátrání po objektivním způsobu, jak rozlišit jednu emoci od druhé, ale už to bylo pátrání poněkud jiné. S rostoucí skepsí jsem si uvědomovala, že mi zbývá už jen jediné místo, kde můžu „dermatoglyfy“ hledat: nastal čas obrátit pozornost k mozku.***

Vědci se odedávna zabývali studiem lidí s poškozením mozku (s mozkovými lézemi) ve snaze lokalizovat v nějaké konkrétní oblasti mozku emoce. Pokud má člověk s lézí v určité oblasti mozku potíže s prožíváním či vnímáním konkrétní emoce – jedné jediné –, považuje se to za důkaz, že dotyčná emoce závisí na neuronech v této oblasti. Trochu to připomíná postup, jímž zjišťujete, jaké jističe v pojistkové skříni u vás doma ovládají ty které části elektrorozvodné soustavy: nejdřív jsou všechny jističe zapnuté a v domě všechno normálně funguje; když ale jeden jistič vypnete (tj. způsobíte elektrorozvodné soustavě jakousi lézi) a zjistíte, že v kuchyni už nesvítí světla, objevili jste, jaký má onen jistič účel.

Poučným příkladem je pátrání po strachu v mozku, jelikož vědci ho už mnoho let považují za učebnicový příklad lokalizace emocí v jedné části mozku, konkrétně v amygdale, skupině jader s bohatými vnitřními spoji, která se nachází hluboko ve spánkovém (temporálním) laloku mozku.**** Se strachem byla amygdala vůbec poprvé dána do souvislosti ve třicátých letech minulého století, kdy dva vědci Heinrich Klüver a Paul C. Bucy odstranili temporální laloky opicím rodu Makak rhesus. Tito makakové se pak bez váhání přibližovali k předmětům a zvířatům, kterých by se za normálních okolností báli a před operací by se jim vyhýbali, třeba k hadům, neznámým opicím a dalším. Klüver a Bucy přičítali tento deficit „absenci strachu“.30

Krátce poté začali jiní vědci studovat lidi s poškozením amygdaly, aby zjistili, zda tito pacienti i nadále prožívají a vnímají strach. Nejintenzivněji studovaným případem je žena známá jako „SM“, postižená genetickou chorobou, která jí během dětství a adolescence amygdalu postupně zničila (Urbachova–Wietheova choroba). Celkově SM byla (a stále je) duševně zdráva a disponuje normální inteligencí, ale zdálo se, že se její vztah ke strachu při laboratorních testech jeví dost neobvykle. Vědci jí pouštěli horory jako Osvícení a Mlčení jehňátek, ukazovali jí živé hady a pavouky, a dokonce ji vzali i do strašidelného domu, ale žádné silné pocity strachu nehlásila. Když jí ukázali konfigurace obličejů s vytřeštěnýma očima (ze sérií fotek, s nimiž se pracuje při metodě rozpoznávání základních emocí), dělalo jí problémy identifikovat tyto emoce jako strach. Ostatní emoce SM prožívala a vnímala normálně.31

Vědci se bezúspěšně snažili pomocí postupu běžně nazývaného výuka strachu SM naučit tuto emoci vnímat: ukázali jí obrázek a vzápětí pustili zvuk lodní houkačky o síle sto decibelů, aby respondentku vylekali. Tenhle zvuk měl u ní spustit ustrašenou reakci – pokud je jí schopna. Současně u SM měřili vodivost pokožky, kterou řada vědců považuje za měřítko strachu a která se spojena s činností amygdaly. Po mnoha opakováních této procedury (obrázek a zvukový signál) ženě nakonec ukázali pouze obrázek a změřili její reakci. Lidé s netknutou amygdalou by se naučili daný obrázek spojovat s děsivým zvukem, takže by jim stačilo vidět obrázek, aby si jejich mozek představil zatroubení lodní houkačky a vodivost jejich kůže by se skokem zvýšila. Avšak bez ohledu na to, kolikrát vědci obrázek s hlasitým zvukem spárovali, vodivost pokožky SM se při pouhém pohledu na obrázek nezvýšila. Experimentátoři došli k závěru, že SM se nedokáže naučit bát nových objektů.32

Celkově se zdálo, že SM je zcela beze strachu a důvodem je její poškozená amygdala. Na základě tohoto i dalších podobných důkazů vědci usoudili, že mozkovým centrem strachu je řádně fungující amygdala.

Pak se ale stala zvláštní věc. Vědci zjistili, že SM je schopna vidět strach v pozicích těla a slyšet ho v hlasech. Dokonce objevili způsob, jak SM přimět, aby pociťovala hrůzu: požádali ji, aby dýchala vzduch prosycený větším množstvím oxidu uhličitého. Jakmile SM neměla normální přísun kyslíku, zpanikařila (bez obav – v ohrožení nebyla). A tak za jistých okolností zjevně mohla cítit a vnímat strach i bez amygdal.33

Jak výzkum mozkových lézí postupoval, vědci objevili a otestovali další lidi s poškozenou amygdalou – a jasná, konkrétní spojitost mezi strachem a amygdalou se rozplynula. Snad nejvýznamnější protidůkaz vzešel ze zkoumání jednovaječných dvojčat, která také ztratila části amygdaly, které měly souviset se strachem, kvůli Urbacho-vě–Wietheově chorobě. Tato nemoc byla u dvojčat diagnostikována, když jim bylo dvanáct. Obě jsou normálně inteligentní a chodila na střední školu. Navzdory identické DNA, témuž poškození mozku a stejnému prostředí, v němž tato dvojčata žila v dětství i v dospělosti, vykazují velmi odlišné profily vzhledem ke strachu. Jedno z nich, BG, se do značné míry podobá subjektu SM: projevuje se u něj podobný deficit strachu, ale přesto strach prožívá, když dýchá vzduch s příměsí oxidu uhličitého. Druhé z dvojčat, AM, má při strachu v podstatě normální reakce: chybějící amygdalu u něj kompenzují jiné mozkové sítě. Takže máme jednovaječná dvojčata s identickou DNA, která trpí identickým poškozením mozku, žijí ve velmi podobném prostředí, a jedno z nich má v souvislosti se strachem deficit, zatímco druhé nikoli.34

Tyto objevy podkopávají ideu, že amygdala obsahuje obvod pro strach. Místo toho poukazují na představu, že mozek musí mít více způsobů, jak strach vytvářet, a proto není možné lokalizovat emoční kategorii „Strach“ do konkrétní oblasti. U pacientů s poškozením mozku vědci kromě strachu studovali i další emoční kategorie a výsledky byly podobně různorodé. Oblasti mozku jako amygdala jsou pro emoce rutinně důležité, ale nejsou ve vztahu k nim ani nezbytné, ani dostačující.35

Když jsem se pustila do studia neurovědy, tohle bylo pro mě jedno z největších překvapení: duševní jev, jako třeba strach, není vytvářen pouze jednou jedinou sadou neuronů. Místo toho mohou případy strachu vytvořit kombinace různých neuronů. Neurovědci tento princip nazývají konvergence. Konvergence znamená „mnohé k jednomu“: mnoho kombinací neuronů umí produkovat tentýž výsledek. Pátráme-li po tom, jak zmapovat „dermatoglyfy“ emocí v mozku, je pro nás konvergence poněkud pokořujícím střetem s realitou.36

V naší laboratoři jsme konvergenci pozorovali, když jsme dobrovolníkům dělali sken mozku. Ukazovali jsme jim fotky vzbuzující živou odezvu, které zachycovaly třeba seskok z letadla s neotevřeným padákem nebo zkrvavené mrtvoly, a zeptali jsme se jich, jak silnou tělesnou aktivaci cítí. Muži a ženy hlásili ekvivalentní pocity nabuzení, přičemž jsme u obou skupin zaznamenali zvýšenou činnost ve dvou oblastech mozku: v insulární kůře a v primární zrakové kůře. Nicméně pocit rozrušení u žen byl silněji spojen s insulární kůrou, kdežto u mužů spíše s kůrou zrakovou. Tohle je důkaz, že tentýž prožitek – pocit nabuzení – byl spojen s různými vzorci neurální činnosti, a tedy příklad konvergence.37

Kromě konvergence pro mě dalším překvapením během studií neurovědy bylo, že mnoho částí mozku slouží více než jednomu účelu. Mozek obsahuje jádrové systémy, které se podílejí na vytváření širokého spektra duševních stavů. Jeden jádrový systém může hrát roli při myšlení, pamatování si, rozhodování, vidění, slyšení a také prožívání a vnímání rozmanitých emocí. Jádrový systém funguje na principu „jedna-mnoho“: jedna oblast mozku čili síť přispívá ke vzniku mnoha různých duševních stavů. Oproti tomu podle klasického názoru na emoce jsou konkrétní oblasti mozku zasvěceny konkrétním psychickým funkcím, takže jde o princip „jedna-jedna“. Jádrové systémy tudíž představují pravý opak nervových dermatoglyfů.38

Aby bylo jasno, netvrdím zde, že všechny neurony v mozku dělají přesně totéž ani že každý neuron může bez obtíží zastoupit všechny ostatní. (Tento názor se nazývá ekvipotencionalita a byl už dávno vyvrácen.) Říkám, že většina neuronů je víceúčelová a je schopna hrát více než jednu roli – tak jako se mouka a mléko v kuchyni přidává do mnoha receptů.

V neurovědě byla podstata jádrových systémů stanovena doslova všemi experimentálními metodami, ale nejlépe je vidět při technikách zobrazování mozku, které mozek pozorují během činnosti. Nejběžnější z těchto metod je funkční magnetická rezonance (functional Magnetic Resonance Imaging – fMRI), jež umí bezpečně nahlédnout do hlavy živým lidem, kteří prožívají nějakou emoci anebo ji vnímají u druhých, a zaznamenat změny v magnetických signálech, jež provázejí aktivaci neuronů.39

Vědci přesto pomocí funkční magnetické rezonance pátrají v mozku po dermatoglyfech emocí. Pokud se při prožívání konkrétní emoce ukáže v určité skupině nervových obvodů vyšší aktivita, výzkumníci se domnívají, že tato skupina slouží k vytvoření dané emoce. Vědci se původně soustředili na skenování amygdaly a na to, zda obsahuje nervové „dermatoglyfy“ náležející strachu. Jeden klíčový kus důkazu byl získán při testování subjektů, které se dívaly na fotky takzvaných grimas strachu (ze souborů užívaných metodou pro rozpoznávání základních emocí) a přitom byly napojeny na skener. Aktivita jejich amygdaly se zvýšila v porovnání s tím, když si dotyční prohlíželi obličeje s neutrálními výrazy.40

Jak ale výzkum postupoval, objevily se anomálie. Ano, amygdala sice vykazovala nárůst činnosti, ale jen v určitých situacích, jako například když tvář na snímku upírala oči přímo na pozorovatele. Pokud oči hleděly stranou, neurony v amygdale frekvenci akčních potenciálů skoro nezměnily. A jestliže si testované subjekty prohlížely tytéž stereotypní grimasy strachu pořád dokola, aktivace jejich amygdaly se rychle zmenšovala. Kdyby byl v amygdale opravdu umístěn obvod pro strach, pak by k této habituaci (tj. stavu, kdy člověk ignoruje podnět, který se mu stal známým) nemělo dojít – daný obvod by měl být povinně spuštěn pokaždé, když je mu předložen spouštěcí „strachový“ podnět. Z těchto protichůdných výsledků začalo být jasné mně a nakonec i řadě jiných badatelů, že amygdala není sídlem strachu v mozku.41

Roku 2008 moje laboratoř ve spolupráci s neurologem Chrisem Wrightem demonstrovala, proč se zvyšuje aktivita amygdaly při reakci na obličeje, které pro potřeby metody zpodobňují strach: aktivita se zvýší při reakci na každý obličej – ať už se tváří ustrašeně, či neutrálně –, dokud je nový (tj. testované subjekty ho doposud neviděly). Protože s konfiguracemi obličejů s vytřeštěnýma očima či plných strachu, s jakými pracuje metoda rozpoznávání základních emocí, se testované subjekty v běžném životě setkávají zřídka, jsou pro ně při experimentech založených na zobrazování mozku nové. Tyto i jiné podobné objevy nabízejí pro původní pokusy alternativní vysvětlení, které nevyžaduje, aby amygdala byla mozkovým centrem strachu.42

V průběhu posledních dvou desetiletí se s touto trajektorií, na které vidíme výkyvy dopředu a zase zpátky, neboť po důkazu často následuje protidůkaz, setkáváme při výzkumu všech oblastí mozku, jež kdy byly identifikovány jako neurální „dermatoglyf“ nějaké emoce. U nás v laboratoři jsme si tedy vytkli za cíl, že otázku, zda jsou nervové shluky (bloby) opravdu emočními „dermatoglyfy“, vyřešíme jednou provždycky. Prozkoumali jsme všechny uveřejněné studie o zobrazování neuronů při prožívání hněvu, znechucení, štěstí, strachu a smutku a kombinovali jsme ty, které se daly statisticky využít při metaanalýze. Celkem to obnášelo téměř sto publikovaných studií, jichž se během bezmála dvaceti let účastnilo 1 300 pokusných subjektů.43

Aby bylo možné dát tomuto velikému objemu dat nějaký smysl, rozdělili jsme si lidský mozek virtuálně do maličkých krychliček zvaných voxely, což je trojrozměrná verze pixelů. Pak jsme u každého jednotlivého voxelu během každé emoce, kterou vědci při každém z experimentů studovali, zaznamenali, zda bylo popsáno zvýšení aktivity, anebo ne. Nyní jsme mohli vypočítat pravděpodobnost, že při prožívání či vnímání každé emoce vykáže každý voxel zvýšenou aktivitu. Když byla pravděpodobnost větší než náhodná, označili jsme ji jako statisticky signifikantní.

OBRÁZEK 1-7: Lidský mozek rozdělený na voxely

Při naší vyčerpávající metaanalýze jsme objevili jen málo toho, co by podporovalo klasický názor na emoce. Kupříkladu amygdala ve studiích o strachu skutečně vykazovala odpovídající nárůst činnosti více, než by se dalo očekávat z hlediska náhodnosti, ale přece jen se jednalo pouze o čtvrtinu studií o prožívání strachu a zhruba o 40 procent studií o vnímání strachu. Tato čísla nedostačují k tomu, aby naplnila očekávání ohledně neurálního „dermatoglyfu“. A nejen to: odpovídající zvýšení činnosti amygdaly bylo zaznamenáno i ve studiích o hněvu, znechucení, smutku a štěstí, což naznačuje, že ať už amygdala plní jakékoli funkce v některých případech prožívání strachu, plní je i u některých případů jiných emocí.

Je zajímavé, že se činnost amygdaly podobně zvyšuje i při událostech, jež se běžně za emocionální nepovažují, třeba když cítíte bolest, učíte se něco nového, seznamujete se s novými lidmi anebo činíte rozhodnutí. Patrně se u vás zvyšuje i právě teď, když čtete tato slova. Každá oblast mozku, u které se předpokládá podíl na práci s emocemi, se ve skutečnosti účastní i vytváření událostí neemotivních, jako například myšlenek a vjemů.

Celkově jsme objevili, že žádná oblast mozku neobsahuje „dermatoglyf“, který by příslušel jediné emoci. „Dermatoglyfy“ chybí i tehdy, jestliže uvažujeme o více propojených oblastech současně (o jakési mozkové síti) anebo stimulujeme jednotlivé neutrony elektrickým proudem. K týmž výsledkům se dospělo při pokusech s dalšími živočichy, kteří údajně mají emoční obvody, například s opicemi a krysami. Emoce vznikají aktivitou neuronů, ale neexistují neurony, jež by byly v mozku určeny výhradně pro emoce. Pro mě byly tyto objevy posledním, definitivním hřebíkem do rakve teorie o přiřazení emocí k jednotlivým částem mozku.44

* * *

Doufám, že už je vám jasné, že lidé velmi dlouho měli na emoce nesprávný názor. V mnoha vědeckých studiích se tvrdí, že dotyční badatelé identifikovali fyzické „dermatoglyfy“, které odlišují jednu emoci od druhé. Nicméně tyto podpůrné studie jsou součástí mnohem obsáhlejšího vědeckého kontextu, který klasický názor na emoce nepotvrzuje.*****

Někteří vědci asi řeknou, že studie dokazující opak se prostě mýlí. Koneckonců, provádění experimentů týkajících se výzkumu emocí může být dost komplikované. Do některých oblastí mozku se „nahlíží“ obtížně. Srdeční pulz mohou ovlivňovat všechny možné faktory, které s emocemi nijak nesouvisejí, jako třeba kolik toho testovaný subjekt v noci naspal, zda požil během poslední hodiny nějaký kofein a zda zrovna sedí, stojí nebo leží. Náročné je pokusné subjekty přimět, aby prožívaly emoce na povel. Proti pravidlům je snaha vyvolat smrtelný strach nebo oslepující vztek: na všech univerzitách fungují etické komise, které zabraňují lidem jako já způsobovat nevinným dobrovolníkům příliš nesnesitelnou emoční agonii.45

Ale i když přihlédneme ke všem těmto námitkám, na klasický názor vrhá pochybnosti daleko víc experimentů, než abychom to mohli považovat za náhodu, a to dokonce i vzhledem k nepřípustným pokusným metodám. Ze studií, kde se pracovalo s faciální elektromyografií, vyplývá, že lidé pociťující případ téže emoční kategorie pohybují obličejovým svalstvem mnoha různými způsoby, nikoli pouze jedním, stále stejným. Obsáhlé metaanalýzy dospívají k závěru, že jediná emoční kategorie zahrnuje různé tělesné odezvy – nejedná se o odezvu jedinou, stále stejnou. Mozkové obvody pracují na principu konvergence „mnoho-jeden“: projevy spadající do jedné emoční kategorie, jako je kupříkladu strach, jsou u různých lidí v různou dobu ovládány pomocí různých mozkových vzorců. A naopak tytéž neurony se mohou podílet na vytváření různých duševních stavů („jeden-mnoho“).

Doufám, že jste zahlédli vzorec, který se zde vynořuje: normální je různorodost. Emoční „dermatoglyfy“ jsou mýtus.

Jestliže chceme emocím opravdu porozumět, musíme začít brát tuto různorodost vážně. Musíme uvážit, že emotivní slovo, jako třeba „hněv“, se nevztahuje ke konkrétní reakci navázané na unikátní dermatoglyf, ale ke skupině nanejvýš rozdílných příkladů, jež se vážou ke konkrétním situacím. O tom, co hovorově nazýváme emocemi, například hněv, strach a štěstí, bychom měli raději uvažovat jako o kategoriích emocí, protože každá z nich je souborem různých případů. Stejně jako se jednotlivé příklady z kategorie „Kokršpaněl“ liší ve fyzických atributech (v délce ocasu, délce čenichu, hustotě srsti, rychlosti běhu a tak dále) víc, než by se dalo vysvětlit geny, stejně se ve svých fyzických projevech patrně liší i příklady „Hněvu“ (v pohybech tváře, srdečním pulzu, hormonech, akustických vlastnostech hlasu, v činnosti neuronů atd.), přičemž tyto obměny lze patrně spojovat s prostředím či kontextem.46

Když se vnitřně nastavíte na uvažování v intencích obměn a populačního myšlení, takzvané emoční „dermatoglyfy“ ustoupí lepšímu vysvětlení. Uvedu příklad toho, co mám na mysli. Někteří vědci, kteří využívají technik umělé inteligence, umějí vyvinout takový softwarový program, který rozpoznává spousty a spousty skenů mozku lidí prožívajících různé emoce (řekněme hněv a strach). Tento program vypočítává statistický vzorec, který shrnuje všechny emoční kategorie, a pak – a tohle je úžasná část – umí skutečně analyzovat nové skeny a určit, jestli se blíží víc celkovému vzorci pro hněv, anebo pro strach. Tato technika označovaná jako klasifikace vzorců funguje tak dobře, že ji někdy nazývají „neurálním čtením myšlenek“.

Mezi vědci se najdou tací, kteří prohlašují, se statistická shrnutí popisují neurální „dermatoglyfy“ pro hněv a strach. Jenomže tohle je obrovská logická chyba! Statistický vzorec pro strach není aktuálním stavem mozku, ale pouze abstraktním shrnutím mnoha případů strachu. Tito vědci si pletou matematický průměr s normou.47

Moji spolupracovníci a já jsme aplikovali klasifikaci vzorců na naši metaanalýzu studií emocí založených na zobrazování mozku. Náš počítačový program se naučil klasifikovat skeny ze zhruba sto padesáti různých studií. Objevili jsme vzorce pro celý mozek, které lépe než náhodně predikují, zda testované subjekty v konkrétní studii prožívaly hněv, znechucení, štěstí či smutek. Tyto vzorce však nejsou „dermatoglyfy“ emocí. Kupříkladu vzorec pro strach se skládá ze série voxelů po celém mozku, ale tento vzorec se nemusí objevit v žádném jednotlivém skenu mozku zachycujícím strach. Vzorec je abstraktní shrnutí. Nevyskytl se ani jeden voxel, který by se objevil ve všech skenech strachu.48

Když se technika klasifikace vzorců aplikuje řádně, jde o příklad populačního myšlení. Jak si asi vzpomínáte, živočišné druhy jsou souborem rozmanitých jednotlivců, takže se dají shrnout pouze ve statistických pojmech. Toto shrnutí je abstrakcí, která v přírodě neexistuje – nepopisuje žádného jednotlivého příslušníka daných živočišných druhů. Pokud jde o emoce, různé kombinace neuronů mohou u různých lidí a při různých příležitostech vytvářet jednotlivé případy emoční kategorie, jakou je hněv. Třebaže vám dva zážitky hněvu připadají stejné, mohou mít v důsledku konvergence rozdílné mozkové vzorce. Přesto můžeme shrnout mnoho rozdílných případů hněvu a popsat, jak je lze – v abstraktním slova smyslu – odlišit od rozmanitých případů strachu. (Analogie: žádní dva labradorští retrívři nejsou na chlup stejní, ale všichni se dají odlišit od zlatých retrívrů.)

Moje dlouhé pátrání po otiscích prstů v lidském obličeji, těle a mozku mi přineslo poznání, které jsem nečekala: že potřebujeme novou teorii o tom, co jsou emoce a odkud se berou. V následujících kapitolách vám tuto novou teorii představím – objasňuje všechny objevy klasického názoru na emoce i veškeré nesrovnalosti, se kterými jste se zatím setkali. Odpoutáme se od „dermatoglyfů“ emocí a následováním důkazů se dopracujeme k lepšímu a vědecky ospravedlnitelnému pochopení nejen emocí, ale i sebe sama.

V této knize používám velká písmena na počátku slov a uvozovky, abych označila emoci obecně, tj. „Strach“ v protikladu k jednomu příkladu strachu.

*** Rámcový přehled o terminologii týkající se mozku – neurony, laloky atd. – najdete v příloze A.

Ve skutečnosti máme amygdaly dvě: jednu v levém a druhou v pravém spánkovém laloku.

Od badatelů, kteří souhlasí s klasickým názorem na emoce, někdy slýchám poznámky jako: „A co těch dalších padesát studií s tisícovkami subjektů, které předkládají nezvratný důkaz o existenci emočních ,dermatoglyfů‘?“ Ano, takových dotvrzujících prací se najde spousta, ale teorie emocí musí vysvětlovat veškeré důkazy, nejen tu část, která teorii podporuje. Člověk nesmí brát padesát tisíc černých psů jako důkaz, že všichni psi jsou černí.

2

EMOCE SE TVOŘÍ

Podívejte se prosím na černé skvrny na obrázku 2-1:

OBRÁZEK 2-1: Záhadné shluky

Pokud se na tyto skvrny díváte poprvé, mozek vám šrotuje ostošest, aby jim dokázal přiřadit nějaký smysl. Neurony v jeho zrakové kůře zpracovávají čáry a hrany. Vaše amygdala pracuje na plný výkon, protože tyto informace jsou pro ni nové. Ostatní oblasti mozku se probírají vašimi zkušenostmi z minula, aby určily, jestli jste se už s podobnými informacemi setkali, a domlouvají se s vaším tělem ve snaze připravit ho na dosud nejistou akci. Nejpravděpodobnější bude, že se nacházíte ve stavu zvaném zkušenostní slepota, protože vidíte jen černé shluky neznámého původu.

Ze zkušenostní slepoty se vyléčíte pohledem na obrázek na straně  410 (příloha B). Potom se zase vraťte na tuto stránku. Už byste neměli vidět beztvaré shluky, ale známý objekt.

Co se vám právě v mozku odehrálo, že jste vnímání těchto skvrn změnili? Váš mozek přidal do své rozsáhlé sbírky předchozích zkušeností materiál z celé fotografie a zkonstruoval známý objekt, který nyní v těchto skvrnách rozeznáváte. Neurony ve zrakové kůře změnily svoje zapojení, aby vytvořily čáry, které nejsou přítomny, a pospojovaly shluky skvrn do tvaru, jenž tam fyzicky není. Svým způsobem máte halucinace – nejde však o halucinace v děsivém stylu „Radši bych měla jet do nemocnice“, ale spíš v běžném slova smyslu „Můj mozek je stavěný, aby takhle fungoval“.

Vaše zkušenost s obrázkem 2-1 odhaluje dva poznatky. Zaprvé: vašim současným vjemům dodávají význam vaše předchozí zkušenosti, které získáváte z osobních setkání, z fotek, z filmů a knih. A zadruhé: celý proces vytváření je pro vás neviditelný. Ať se snažíte sebevíc, nemůžete pozorovat sami sebe ani prožívat, jak tento obraz konstruujete. Potřebovali jste konkrétně vytvořený příklad, na němž byste odhalili fakt, že taková konstrukce probíhá. S plným uvědoměním jste prožili proměnu neznámého na známé, jelikož obrázek 2-1 jste viděli jednak předtím, než jste získali zásadní poznání, z něhož jste mohli čerpat, jednak i poté. Proces konstrukce je tak běžný, že už tenhle obrázek možná nikdy nespatříte v podobě beztvarých skvrn, i kdybyste se zoufale snažili výsledek nevidět a znovu se dostat do stavu zkušenostní slepoty.

Tento kouzelný drobný trik, který nám mozek předvádí, je tak běžný a normální, že ho psychologové objevili už mnohokrát předtím, než vlastně pochopili, jak funguje. Budeme ho nazývat modelováním. Znamená to, že když chyběly vstupní smyslové podněty, váš mozek změnil aktivitu svých vlastních senzorických neuronů. Modelování může být vizuální (zrakové), což jsme právě viděli u tohoto obrázku, anebo se může týkat některého z vašich dalších smyslů. Stalo se vám někdy, že se vám v hlavě pořád dokola přehrávala písnička, které jste se nemohli zbavit? I tato sluchová halucinace je modelováním!1

Zkuste si vzpomenout, kdy naposled vám někdo podal šťavnaté červené jablko: sáhli jste po něm, kousek jste si ukousli a vychutnávali si tu nakyslou chuť. Během těch okamžiků byly vaše neurony v senzorických a motorických oblastech mozku aktivní. Motorické neurony se aktivovaly, aby vás uvedly do pohybu, zatímco ty senzorické proto, aby zpracovaly vjemy, které ve vás jablko vyvolávalo: jeho červenou barvu se zábleskem zelené, hladkost, kterou jste cítili v ruce, jeho čerstvou květinovou vůni, slyšitelné křupnutí, když jste se do jablka zahryzli, a jeho nakyslou chuť s náznakem sladkosti. Ostatní neurony způsobily, že se vám v ústech sbíhaly sliny, což vyvolávalo uvolňování enzymů a začátek trávení; uvolněný kortizol připravoval vaše tělo na metabolickou přeměnu cukrů obsažených v jablku a snad způsobil, že se vám lehce zvedl žaludek. Ale úžasná je na tom jedna věc: i dnes, když si přečtete slovo „jablko“, váš mozek do jisté míry reaguje, jako byste nějaké jablko měli opravdu před sebou. Váš mozek zkombinoval útržky vědomostí o předchozích jablkách, která jste viděli a ochutnali, a změnil zapojení neuronů ve svých senzorických a motorických oblastech, aby zkonstruoval mentální příklad pojmu „Jablko“. Váš mozek namodeloval pomocí senzorických a motorických neuronů neexistující jablko. Modelování probíhá stejně rychle a automaticky jako tlukot srdce.2

Když naše dcera slavila dvanácté narozeniny, prozkoumali jsme sílu modelování (a přitom se trochu pobavili) při mejdanu s „hnusáckým jídlem“. Hostům jsme nabízeli pizzu obarvenou potravinářskou zelení, takže sýr vyhlížel jako chlupatá plíseň, a broskvové želé s kousky zeleniny vypadalo jako zvratky. Šťávu z bílých hroznů jsme podávali v „šampuskách“, do kterých se odebírají vzorky moči. Všichni se ostentativně ošklíbali (byla to přece dokonalá ukázka pubertálního humoru) a mezi hosty byli i tací, kteří se vůbec nedokázali přimět, aby se jídla dotkli. Zlatým hřebem párty však byla hra, kterou jsme si zahráli po obědě: jednoduchá soutěž v poznávání jídel podle pachu. Dětskou výživu – broskve, špenát, mleté hovězí atd. – jsme důmyslně rozmazali po plenkách, takže se výsledek přesně podobal hovínkům. I když hosté věděli, že ty šmouhy jsou od jídla, několik z nich se z toho modelovaného pachu doopravdy málem pozvracelo.3

Modelování jsou vlastně dohady vašeho mozku, co se to na světě děje. V každé chvíli, kdy jste vzhůru, jste prostřednictvím svých očí, uší, nosů a dalších smyslových orgánů vystaveni nejednoznačným, hlučným informacím. Váš mozek využívá informací, které jste získali v minulosti, ke zkonstruování hypotézy – modelu – a porovnává ji s kakofonií linoucí se z vašich smyslů. Tímto způsobem modelování poskytuje vašemu mozku prostor, aby té hlučné směsici informací přiřazoval nějaký smysl – aby si vybral, co je podstatné, a zbytek ignoroval.

Objev modelování, k němuž došlo koncem devadesátých let minulého století, zahájil novou éru v oboru psychologie a neurovědy. Z vědeckých důkazů vyplývá, že to, co vidíme, slyšíme, hmatáme, chutnáme a čicháme, jsou převážně naše modely světa, a nikoli reakce na něj. Předvídaví myslitelé spekulují, že modelování je mechanismus, který se nevztahuje pouze na vnímání, ale rovněž na chápání jazyka, pociťování empatie, rozpomínání, představivost, snění a na spoustu dalších psychologických jevů. Náš zdravý rozum možná prohlašuje, že myšlení, vnímání a snění jsou různé duševní počiny (přinejmenším pro nás, kdo žijeme v západních kulturách), a přece je jeden společný proces popisuje všechny. Modelování je defaultní, tj. výchozí nastavení veškeré duševní činnosti. Obsahuje navíc klíč k odemčení záhady, jak mozek vytváří emoce.4

Modelování může způsobit skutečné změny nejen ve vašem mozku, ale i v těle. Vyzkoušejte si jednoduché kreativní modelování se včelou: V duchu vidíte, jak se včelka zlehka pohupuje na okvětním lístku voňavé bílé květiny, bzučí a pátrá po pylu. Jestliže máte včely rádi, pak třepotání imaginárních křidélek právě teď způsobuje, že ostatní neurony připravují vaše tělo na to, aby se šlo podívat blíž – připravují vaše srdce, aby tlouklo rychleji, potní žlázy, aby se naplňovaly, a krevní tlak, aby se snížil. Ale pokud vám v minulosti dala včela pořádné žihadlo, mozek možná připravuje vaše tělo na to, aby uteklo anebo se začalo kolem sebe ohánět, případně vytvářelo jiný vzorec fyzických změn. Pokaždé, když váš mozek modeluje smyslovou informaci, chystá ve vašem těle automatické změny, které mají potenciál změnit váš pocit.

Modelování včely má kořeny v konceptu „Včely“ uloženém ve vaší mysli. Součástí tohoto pojetí nejsou pouze informace o tom, co je včela jako taková (jak vypadá, jaké vydává zvuky, jak na ni reagujete, jaké změny ve vaší autonomní nervové soustavě vám umožňují konat atd.), ale rovněž informace obsažené v jiných konceptech, které se včelami souvisejí („Louka“, „Květina“, „Med“, „Žihadlo“, „Bolest“ atp.). Všechny tyto informace se mísí s vaším konceptem „Včely“ a instruují vás, jak si včelu namodelovat v tomhle konkrétním kontextu. Takže koncept „Včela“ je vlastně souborem neurálních vzorců ve vašem mozku, které reprezentují vaše dřívější zkušenosti. Váš mozek tyto vzorce kombinuje různými způsoby, abyste je v nových situacích naplno vnímali a pružně jim uzpůsobovali svoje počínání.5

Mozek, jenž využívá již vytvořených představ, si některé věci skládá dohromady a jiné od sebe naopak odděluje. Můžete se dívat na tři hromady hlíny a na základě svých konceptů dvě z nich vnímat jako „Kopce“, kdežto třetí jako „Horu“. Takovéto konstruování pracuje se světem jako s plátem těsta a vaše pojmy jsou formičkami, které nevykrajují hranice proto, že by hranice byly přirozené, nýbrž proto, že jsou užitečné či potřebné. Tyto hranice samozřejmě mají fyzická omezení: nikdy třeba nevnímáte horu jakožto jezero. Ne všechno je relativní!6

Koncepty představují pro váš mozek primární nástroj, díky němuž odhaduje význam přicházejících smyslových informací. Dávají kupříkladu význam změnám tlaku vzduchu, takže je neslyšíte jako náhodný hluk, ale jako slova či hudbu. V západní kultuře je hudba většinou založena na oktávě rozdělené na dvanáct stejně rozmístěných tónů – jde o temperovanou stupnici, kterou v sedmnáctém století kodifikoval Johann Sebastian Bach. O této všudypřítomné stupnici mají představu všichni lidé ze západního světa s normálním sluchem, třebaže ji neumějí explicitně popsat. Avšak nepracuje s ní veškerá hudba světa, takže když lidé ze Západu poprvé slyší indonéský gamelan******, v němž je oktáva rozdělena na sedm stupňů s různým laděním, připadá jim spíš jako hluk. Mozek, který je zapojený pomocí poslechu dvanáctitónové stupnice, nemá pro takovou hudbu pojem. Já osobně trpím zkušenostní slepotou vůči dubstepu, jednomu ze žánrů elektronické hudby, zatímco moje dospívající dcera pro něj zjevně pojem má.

Koncepty také dávají smysl chemickým látkám, které vytvářejí chuti a pachy. Kdybych vám nabídla růžovou zmrzlinu, asi byste očekávali (modelovali si) chuť jahod, ale kdyby zmrzlina chutnala po rybě, nejspíš by vás to naštvalo, ne-li přímo znechutilo. Kdybych vám ho ale místo zmrzliny prezentovala jako „pěnu z chlazeného lososa“, abych váš mozek poctivě varovala, patrně byste tutéž chuť shledali lahodnou (za předpokladu, že máte lososa rádi). Možná jídlo chápete jako něco, co existuje ve fyzickém světě, ale koncept „Jídlo“ je ve skutečnosti těžce poplatný kultuře. Zjevně existují určitá biologická omezení – nemůžeme třeba pojídat žiletky. Ale najdou se i jedlé látky, které vůbec jako jídlo nevnímáme, například hačinoko, japonská pochoutka vyráběná z malých včelek, jíž by se většina Američanů vyhnula obloukem. Tenhle kulturní rozdíl je poplatný našemu konceptu jídla.7

V každé chvíli, kdy jste naživu, váš mozek využívá konceptů k modelování vnějšího světa. Bez konceptů jste zkušenostně slepí, stejně jako jste byli při předložení obrázku včely tvořeného skvrnami. Pokud má mozek koncepty zafixované, modeluje, a to tak nepozorovaně a automaticky, že vám zrak, sluch a ostatní smysly nepřipadají jako konstrukce, ale spíš jako reflexy.

A teď se zkuste zamyslet: co když váš mozek používá tentýž proces, aby vytvořil význam vjemů přicházejících zevnitř vašeho těla, tedy onoho zmatku, který pochází z vašeho srdečního pulzu, dýchání a dalších vnitřních pohybů?

Z perspektivy vašeho mozku tělo představuje pouze další zdroj senzorických dat. Vjemy z vašeho srdce a plic, z vašeho metabolismu, kolísající tělesné teploty atd. jsou jako ty víceznačné shluky z obrázku 2-1. Tyhle čistě fyzické vjemy uvnitř těla nemají žádný objektivní psychologický význam. Jakmile však na scénu vstoupí vaše koncepty, zmíněné vjemy patrně dalšího významu nabydou. Pokud sedíte u jídelního stolu a bolí vás břicho, možná to zakoušíte jako hlad. Jestliže za rohem číhá chřipková sezona, třeba úplně stejnou bolest vnímáte jako nevolnost. Jste-li soudcem a sedíte v soudní síni, cítíte tuto bolest třeba jako instinktivní varování, že se obhájci nedá věřit. V dané chvíli, v daných souvislostech váš mozek využívá konceptů, aby přiřkl smysl vnitřním vjemům i vjemům z vnějšího světa, a to všechno provádí současně. Z bolestí břicha si váš mozek vykonstruuje případ hladu, nevolnosti či nedůvěry.8

Teď se zkuste zamyslet, jak by se daly vyhodnotit stejné bolesti břicha, kdybyste očichávali dětskou plenku plnou rozmatlaného telecího pyré jako onehdy kamarádi mé dcery při její narozeninové oslavě ve znamení „hnusáckého jídla“ – nejspíš byste je prožívali jako znechucení. Anebo jestliže do místnosti právě vstoupil váš milenec, bolení břicha možná zakoušíte jako bodnutí touhy. Jestliže v ordinaci čekáte na výsledky vyšetření, tatáž bolest vám asi bude signalizovat nervozitu. V těchto případech, kdy se může jednat o znechucení, touhu či nervozitu, máte v mozku aktivní emoční koncept. Váš mozek jako předtím odvozuje význam z vašich bolestí břicha a zároveň z vjemů z okolního světa, a to tím způsobem, že ztvárňuje případ onoho konceptu.

Případ konkrétní emoce.

A právě takhle se asi emoce tvoří.

* * *

V době, kdy jsem si dělala doktorát, mě jeden mládenec z kurzu psychologie pozval na rande. Moc jsem ho neznala a vlastně se mi s ním jít nechtělo, protože mě, po pravdě řečeno, příliš nepřitahoval, ale trčela jsem tehdy celý den v laboratoři, a tak jsem nakonec souhlasila. Když jsme spolu seděli v kavárně, k vlastnímu překvapení jsem několikrát ucítila, jak se během rozhovoru červenám. Žaludek se mi chvěl a začínala jsem mít problémy se soustředěním. Tak dobrá, uvědomila jsem si, spletla jsem se. Tenhle kluk mě zjevně přitahuje. Za hodinu jsme se rozloučili – poté, co jsem souhlasila, že si s ním zase někam vyjdu – a já jsem zamyšleně zamířila domů. Vstoupila jsem do bytu, upustila klíče na podlahu, pozvracela se a další týden jsem proležela s chřipkou.

Týž neurální proces konstrukce, který ze shluků skvrn namodeluje včelu, rovněž konstruuje pocity přitažlivosti z chvějícího se žaludku a ruměnce na líci. Emoce jsou výtvorem vašeho mozku, který vysvětluje význam vašich tělesných vjemů v souvislosti s tím, co se kolem vás ve světě děje. Filozofové od Reného Descartese ze sedmnáctého století po Williama Jamese (považovaného za otce americké psychologie) ze století devatenáctého už dávno tvrdili, že vaše mysl vytváří smysl vašeho těla ve světě; jak se však dozvíte, neurověda nám dnes ukazuje, jak se tento proces – spolu s dalšími jevy – odehrává v mozku, aby v daném okamžiku vznikla emoce. Tohle vysvětlení nazývám teorií konstruování emocí:9

V každém bdělém okamžiku váš mozek využívá prožitků z minulosti, uspořádaných do konceptů, aby řídil vaše počínání a dával vašim vjemům smysl. Když se jedná o emoční koncepty, vytváří mozek jednotlivé emoce.

Jestliže se vám pod vchodovými dveřmi tlačí do domu roj bzučících včel, přičemž vám srdce buší až v krku, znamená to, že předchozí znalost vašeho mozku ohledně hmyzu, který dává žihadla, přisuzuje vjemům vašeho těla a pohledům, zvukům, pachům a dalším počitkům z vnějšího světa význam a modeluje včelí roj, dveře a případ strachu. Přesně tytéž tělesné vjemy mohou v jiném kontextu, například při sledování zajímavého filmu o skrytém životě včel, konstruovat prožitek vzrušení. Anebo když vidíte v dětské knížce obrázek usměvavé kreslené včeličky, což vám připomene milovanou neteř, kterou jste vzali na kina na disneyovku, můžete si v duchu konstruovat včelu, neteř a prožitek příjemné nostalgie.

Můj prožitek z kavárny, kdy jsem cítila přitažlivost, zatímco se o mě pokoušela chřipka, by se v klasickém názoru na emoce dal označit jako omyl či chybné přisuzování, ale nejedná se zde o chybu o nic víc, než když jsme ve shluku skvrn nerozeznali včelu. Chřipkový virus, který jsem měla v krvi, přispěl ke vzniku horečky a červenání a můj mozek si z těchto vjemů v kontextu rande u oběda vytvořil význam a vykonstruoval skutečný pocit přitažlivosti zcela normálním způsobem, jímž mozek konstruuje všechny ostatní duševní stavy. Kdybych měla úplně stejné tělesné vjemy doma v posteli, s teploměrem v podpaží, můj mozek by pomocí téhož „výrobního“ postupu patrně vykonstruoval případ stavu „Něco na mě leze“. (Oproti tomu klasický názor na emoce by vyžadoval, aby pocity přitažlivosti a nevolnosti měly rozdílné tělesné „dermatoglyfy“ spuštěné jinými mozkovými obvody.)10

Emoce nejsou reakcemi na svět. Člověk není pasivním příjemcem smyslových informací, nýbrž aktivním konstruktérem vlastních emocí. Ze smyslových počitků a minulých zkušeností váš mozek konstruuje smysl a nařizuje, co máte dělat. Kdybyste neměli koncepty, které reprezentují vaše předchozí prožitky, veškeré smyslové informace by byly jen zmatek. Netušili byste, co dané vjemy znamenají, co je vyvolává ani jak se s nimi máte vypořádat. Díky konceptům dodává váš mozek počitkům význam – a někdy je tímto významem emoce.

O tom, jak prožíváme svět, vyprávějí teorie konstruování emocí a klasický názor na emoce velice odlišné příběhy. Klasický názor je intuitivní – události ve světě v našem nitru spouštějí emocionální reakce. Tento příběh zobrazuje známé postavy – myšlenky a pocity, které přebývají v rozdílných oblastech mozku. Naopak teorie konstruování emocí vypráví příběh, který do vašeho každodenního života nezapadá: všechno, co prožíváte, a to včetně emocí, je nepozorovaně konstruováno vaším mozkem. V tomto příběhu vystupují neznámé postavy jako modelování, koncepty a konvergence a tohle všechno se odehrává v celém mozku naráz.

Tenhle neznámý příběh pro nás představuje problém, protože lidé očekávají příběhy, jež mají známou strukturu. V každém příběhu o superhrdinovi by měl vystupovat darebák. Nezbytnou součástí každé romantické komedie je pohledný pár, který čelí legračním nedorozuměním, jež se nakonec v dobré obrátí. V tomto případě tkví problém ve faktu, že dynamika mozku ani způsob, jak se emoce tvoří, se nedrží lineárního příběhu, odvíjejícího se podle zákonitostí příčiny a následku. (Tenhle problém je ve vědě běžný: například v kvantové mechanice nemá rozdíl mezi příčinou a následkem žádný význam.) Nicméně každá kniha musí vyprávět nějaký příběh, i když jde o natolik nelineární téma, jako je fungování mozku. A moje kniha se bude muset obvyklému lineárnímu rámci lidského vyprávění občas vzepřít.

Nyní je mým cílem prostě to, abyste získali aspoň nějakou představu o konstruování emocí a o tom, proč tohle vědecké vysvětlení dává smysl. Později zjistíme, že tato teorie obsahuje nejaktuálnější neurovědecké chápání toho, jak mozek pracuje, a vysvětluje velikou různorodost emocionálního prožívání a vjemů v každodenním životě. Pomůže nám objevit, jak jednotlivé případy štěstí, smutku, hněvu, strachu a dalších kategorií emocí konstruuje tentýž mozkový mechanismus, který konstruuje i šmouhatou včelu, šťavnaté jablko a smrad hovínek z rozmazané dětské výživy, aniž by bylo zapotřebí emočních obvodů či jiných biologických „dermatoglyfů“.

* * *

Nejsem první, kdo tvrdí, že se emoce vytvářejí. Teorie konstruování emocí náleží k širší vědecké tradici zvané konstrukce, podle níž jsou vaše prožitky a chování v daném okamžiku vytvářeny biologickými procesy ve vašem mozku a těle. Konstrukce je založena na velmi starém souboru idejí, které lze vystopovat až do antického Řecka. Filozof Hérakleitos tehdy napsal slavnou větu: „Nevstoupíš dvakrát do téže řeky,“ protože pouze mysl vnímá proměnlivou řeku jako zřetelný vodní tok. Dnes konstruktivismus zahrnuje řadu témat včetně paměti, vnímání, duševního zdraví a samozřejmě i emocí.11

Konstruktivistický přístup k emocím vychází ze dvou zásadních myšlenek. Podle první z nich nemá emocionální kategorie jako třeba hněv či znechucení žádný „dermatoglyf“. Jeden případ hněvu nemusí vypadat jako jiný a nemusí ho způsobovat tytéž neurony. Normou je různorodost. Vaše spektrum hněvů není nutně stejné jako moje, ačkoli kdybychom byli vychováni za podobných okolností, budou se naše hněvy patrně podobat,

Druhá zásadní myšlenka zní, že emoce, které prožíváte a vnímáte, nemusejí nezbytně vyplývat z vašich genů. Nezbytné je něco jiného: budete potřebovat nějaké představy, abyste porozuměli smyslovým vstupům vašeho těla přicházejícím z okolí, protože jak se dozvíme v kapitole 5, lidský mozek je zapojen právě k tomuto účelu. Dokonce i jednobuněční živočichové dokážou porozumět změnám ve svém prostředí. Ale jejich konkrétní pojetí, jako je „Hněv“ a „Znechucení“, nejsou předem určena geneticky. Vám povědomé emoční koncepty v sobě máte zabudované pouze proto, že jste vyrostli v určitém sociálním prostředí, kde byly tyto emoční koncepty důležité a užitečné, a váš mozek je používá, aniž si to uvědomujete, a konstruuje tak vaše prožitky. Změny srdečního pulzu jsou nezbytné, ale jejich konkrétní emocionální význam nikoliv. V jiných kulturách je možné přiřadit týmž senzorickým datům význam jiného druhu, což se také doopravdy děje.12

Součástí teorie konstruování emocí jsou myšlenky vyvozené z několika typů konstrukce. První z těchto typů – nazývá se sociální konstrukce – studuje roli společenských hodnot a zájmů při určování toho, jak vnímáme a jak se ve světě chováme. Příkladem by mohlo být, zda Pluto je, anebo není planeta, což je rozhodnutí, které není založeno na astrofyzice, nýbrž na kultuře. Sférické objekty ve vesmíru jsou objektivně reálné a mají různé velikosti, ale představu o „Planetě“, která zastupuje konkrétní kombinaci klíčových vlastností, vytvářejí lidé. Každý z nás chápe svět způsobem, který je užitečný, ale nemusí být nutně pravdivý v absolutním, objektivním smyslu. Kde se jedná o emoce, tam se teorie sociální konstrukce ptají, jak jsou pocity a vjemy ovlivňovány našimi společenskými rolemi či přesvědčeními. Například moje vjemy ovlivňuje fakt, že jsem žena, matka, ateistka, která pochází ze židovské kultury, osoba světlé pleti žijící v zemi, jež kdysi zotročila lidi za to, že jejich kůže obsahuje víc melaninu než ta moje. Sociální konstrukce však má sklon ignorovat biologii jakožto cosi, co je pro emoce bezpodstatné. Místo toho tyto teorie navrhují, že se emoce spouštějí v závislosti na naší společenské úloze. Sociálně konstruktivistické teorie se tedy primárně zabývají sociálními okolnostmi ve vnějším světě, aniž by vzaly v potaz, jak tyto okolnosti ovlivňují mozkové spoje.13

Další z typů konstrukce, známý jako konstrukce psychologická, obrací pozornost k lidskému nitru. Podle něj jsou vaše vjemy, myšlenky a pocity samy konstruovány z jednodušších prvků. Někteří filozofové devatenáctého století mysl chápali jako bohatou sadu chemikálií, v níž se jednodušší vjemy skládají do myšlenek a emocí tak, jako se atomy skládají do molekul. Jiní zase mysl považovali za soubor mnohoúčelových prvků (představte si je jako kostičky lega), které se podílejí na různých duševních stavech, jako jsou kognice a emoce. William James tvrdil, že naše neuvěřitelně pestré emocionální prožitky jsou konstruovány ze stejných ingrediencí. „Nejenže se emocionální mozkové procesy podobají běžným senzorickým mozkovým procesům, ale vlastně ničím jiným než takovými – různě kombinovanými – procesy nejsou,“ napsal. V šedesátých letech minulého století psychologové Stanley Schachter a Jerome Singer provedli slavný pokus, kdy testovaným subjektům vstříkli bez jejich vědomí injekci adrenalinu a pozorovali, jak dotyční tohle záhadné vzrušení prožívají v podobě hněvu nebo euforie – v závislosti na situaci, v níž se nacházeli. Podle všech těchto názorů případ hněvu či radostného nadšení neodhaluje svůj kauzální mechanismus, což je příkrý rozdíl oproti klasickému názoru, podle něhož má každá emoce v mozku přiřazen specializovaný mechanismus a totéž slovo (např. „smutek“) označuje mechanismus i jeho produkt. V nedávných letech nová generace vědců vytvářela psychologické teorie založené na konstrukci, jejichž cílem bylo pochopit emoce i to, jak fungují. Ne všechny tyto teorie se shodují ve všech předpokladech, ale společně tvrdí, že emoce nejsou spouštěny, ale vytvářejí se bez „dermatoglyfů“; v zásadě se emoce neliší od kognicí a vjemů.14

Do teorie konstruování emocí jsou zahrnuty všechny tři typy konstrukce. Z konstrukce sociální tato teorie přejímá důležitost kultury a pojmů; na základě konstrukce psychologické chápe emoce jako cosi, co je tvořeno základními systémy mozku a těla; a z neurokonstrukce přejímá myšlenku, že se mozek přepojuje vlivem zkušenosti.

* * *

Teorie konstruování emocí odmítá nejzákladnější předpoklady klasického názoru na emoce. Klasický názor například předpokládá, že každá z kategorií emocí (štěstí, hněv aj.) má rozdílný „dermatoglyf“. Podle teorie konstruování emocí je normou různorodost. Když se zlobíte, můžete se kabonit, mírně nebo silně se mračit, křičet, smát se, anebo jen ustrnout v podivném klidu v závislosti na tom, co v dané situaci funguje nejlépe. Podobně se vám srdeční pulz zrychluje, zpomaluje nebo zůstává pořád stejný – podle toho, co je nutné pro podporu akce, kterou provádíte. Obdobně různorodé jsou vaše vjemy, když pozorujete, jak se zlobí někdo jiný. Emoční slovo jako „hněv“ tedy označuje populaci různých případů, z nichž každý je konstruován tak, aby co nejlépe řídil akci za daných okolností. Mezi hněvem a strachem neexistuje žádný rozdíl, protože neexistuje jeden jediný „Hněv“ ani „Strach“. Vznik těchto idejí inspiroval William James, který o proměnlivosti emocionálního života obsáhle psal, a rovněž revoluční myšlenka Charlese Darwina, že biologická kategorie, jako například živočišný druh, je populací unikátních jedinců.16

* * *