CHURCHILL

PŘEDURČEN OSUDEM

ANDREW ROBERTS

LEDA 2022

Přeložil Miloš Calda

Andrew Roberts: Churchill – Walking with Destiny

Copyright © Andrew Roberts, 2018

Translation © Miloš Calda, 2022

Cover © Ondřej Červenka, 2022

© LEDA spol. s r. o., 2022

ISBN 978-80-7335-711-5

Henrymu a Cassii věnuje jejich pyšný otec

Když při setkání s Triumfem a Pohromou s oběma šejdíři dokážeš naložit stejně…

Rudyard Kipling: Když

Studujte dějiny, studujte dějiny! V dějinách jsou ukryty všechny taje státnického umění.

Rada Winstona Churchilla americkému studentovi před slavnostním obědem v den korunovace Alžběty II. ve Westminster Hall, 27. května 1953

Obsah

Seznam vyobrazení

Poděkování

Úvod

I. Část

Příprava

kapitola 1

Slavné jméno, listopad 1874 – leden 1895

kapitola 2

Ctižádost pod palbou, leden 1895 – červenec 1898

kapitola 3

Z Omdurmánu přes Pretorii do Oldhamu, srpen 1898 – říjen 1900

kapitola 4

Přestup k opozici, říjen 1900 – prosinec 1905

kapitola 5

Liberální imperialista, leden 1906 – duben 1908

kapitola 6

Láska a liberalismus, duben 1908 – únor 1910

kapitola 7

Ministr vnitra, únor 1910 – září 1911

kapitola 8

Ministr námořnictva, říjen 1911 – srpen 1914

kapitola 9

Tato slavná, báječná válka, srpen 1914 – březen 1915

kapitola 10

Gallipoli, březen – listopad 1915

kapitola 11

Od Yper k vítězství, listopad 1915 – listopad 1918

kapitola 12

Koaliční politika, listopad 1918 – listopad 1922

kapitola 13

Vykoupení, listopad 1922 – květen 1926

kapitola 14

Pád, červen 1926 – leden 1931

kapitola 15

Na poušť, leden 1931 – říjen 1933

kapitola 16

Bití na poplach, říjen 1933 – březen 1936

kapitola 17

Čas politiky ústupků, březen 1936 – říjen 1938

kapitola 18

Zadostiučinění, říjen 1938 – září 1939

kapitola 19

Winston je zpátky, září 1939 – květen 1940

kapitola 20

Ministerský předseda, květen 1940

II. Část

Zkouška

kapitola 21

Pád Francie, květen – červen 1940

kapitola 22

Bitva o Británii, červen – září 1940

kapitola 23

Německé bombardování, září 1940 – leden 1941

kapitola 24

Pořád je otravujte! leden – červen 1941

kapitola 25

Čas společných jednání, červen 1941 – leden 1942

kapitola 26

Katastrofa, leden – červen 1942

kapitola 27

Vítězství na poušti, červen – listopad 1942

kapitola 28

Jeden kontinent zachráněn, listopad 1942 – září 1943

kapitola 29

Tvrdý podbřišek, září 1943 – červen 1944

kapitola 30

Osvobození, červen 1944 – leden 1945

kapitola 31

Vítězství a porážka, leden – červenec 1945

kapitola 32

V opozici, srpen 1945 – říjen 1951

kapitola 33

Babí léto, říjen 1951 – duben 1955

kapitola 34

Dlouhý soumrak, duben 1955 – leden 1965

Závěr: Předurčen osudem

Výběrová bibliografie

Odkazy ke zdrojům

Příloha

Seznam vyobrazení

Veškeré podklady z Churchillova archivního centra jsou reprodukovány s laskavým svolením rektora, členů a badatelů Churchillovy koleje v Cambridge. Ve snaze o kontaktování všech vlastníků autorských práv bylo podniknuto vše, co bylo schůdné. Nakladatelství rádo v budoucích vydáních doplní další informace či opraví případné omyly či opomenutí.

11. Winston Churchill, obraz sira Williama Orpena, 1916. © National Portrait Gallery, Londýn. Zapůjčeno správci Churchillova nadačního fondu

12. Blenheimský palác, hrabství Oxfordshire. DeAgostini/Getty Images

13. Lord Randolph Churchill. Alamy

14. Jennie Churchillová. Alamy

15. Elizabeth Everestová. Soukromá sbírka. Bridgeman Images

16. Churchill ve věku sedmi let. Churchill Archives Centre, Broadwaterova sbírka, BRDW I Photo 2/6. Reprodukováno se svolením Curtise Browna, Londýn, jménem Broadwaterovy sbírky. © Broadwater Collection.

17. Dopis osmiletého Churchilla matce, 1883. Churchill Archives Centre, Broadwater Collection, 13/17. © Winston S. Churchill. Reprodukováno se svolením Curtise Browna, Londýn, The Estate of Winston S. Churchill and The Sir Winston Churchill Archive Trust. Copyright in the text © The Estate of Winston S. Churchill. Copyright in the reproduction © The Sir Winston Churchill Archive Trust

18. Churchillovo vysvědčení ze školy sv. Jiří v Ascotu, 1884. Churchill Archives Centre, Churchill Papers, CHAR 28/44/7

19. Welldon’s House, skupinová fotografie, škola Harrow, 1892. Harrow School Archives

10. Jennie a Jack Churchillovi na lazaretní lodi Maine v Jižní Africe, 1899. Churchill Archives Centre, Broadwater Collection, BRDW 1 Photo 2/25. Reproduced by permission of Curtis Brown, London, on behalf of the Broadwater Collection. © Broadwater Collection.

11. Churchill ve vojenské uniformě, 1899. Churchill Archives Centre, Broadwater Collection, BRDW I Photo 2/22. Reproduced by permission of Curtis Brown, London, on behalf of the Broadwater Collection. © Broadwater Collection.

12. Churchillův návrat do Durbanu, 1899. Churchill Archives Centre, Broadwater Collection, BRDW 1 Photo 2/18. Reproduced by permission of Curtis Brown, London, on behalf of the Broadwater Collection. © Broadwater Collection.

13. Churchill s německým císařem v Německu, 1906. Ullstein-bild/Getty Images

14. Churchill s doprovodem na předním nárazníku vlaku ve východní Africe, převzato z Winston S. Churchill, My African Journey, 1908. Churchill Archives Centre. © Winston S. Churchill. Reproduced with permission of Curtis Brown, London on behalf of the Estate of Sir Winston Churchill and the Master, Fellows and Scholars of Churchill College, Cambridge

15. Clementine Hozierová, 1908. Hulton Archive/Getty Images

16. Winston a Clementine Churchillovi vycházejí v den své svatby z kostela sv. Markéty ve Westminsteru, 1908. Chronicle/Alamy

17. Irská sufražetka Mary Maloneyová s velkým zvonem v ruce chce přehlušit Churchillův projev při kampani před doplňovacími volbami v Dundee v roce 1908. Mirrorpix

18. Na palubě jachty britského námořnictva HMS Enchantress ve Středozemním moři, 1912. Zleva Herbert Asquith, jeho dcera Violet, Churchill a jeho tajemníci James Masterton-Smith a Eddie Marsh. Fremantle/Alamy

19. Admirál lord „Jacky“ Fisher, Churchillův válečnicky naladěný kolega, přítel a posléze protivník, kolem r. 1910. Getty Images

20. David Lloyd George, kolem r. 1914. Alamy

21. Churchill na portrétu od malíře Waltera Richarda Sickerta, 1927. © National Portrait Gallery, London

22. Arthur Balfour, 1912. Getty Images

23. Lord Kitchener, 1915. Alamy

24. Lord Curzon, 1921. Alamy

25. F. E. Smith, kolem r. 1922. Granger/Alamy

26. Churchill maluje na panství Hartsbourne v hrabství Hertfordshire. Author collection

27. Winston a Clementine v Hartsbourne. Author collection

28. Zátiší s láhvemi, obraz Winstona S. Churchilla, 1926. National Trust, Chartwell. Reproduced with permission of Anthea Morton-Saner on behalf of Churchill Heritage Ltd. Copyright © Churchill Heritage Ltd

29. Dopis F. E. Smitha Winstonu S. Churchillovi, 1913. Churchill Archives Centre, Churchill Papers, CHAR 1/107/20

30. Churchill po příletu do Hilsea v hrabství Hampshire, kolem r. 1913. Hulton Archive/Getty Images

31. Churchill se 6. praporem, pluk The Royal Scots Fusiliers, nedaleko Ploegsteertu v Belgii. Fremantle/Alamy

32. Sir John Lavery: Winston Churchill ve francouzské pěchotní přilbě, 1916. National Trust, Chartwell. © National Trust

33. Návštěva pyramid během káhirské konference, 1921. Churchill Archives Centre, Broadwater Collection, BRDW I Photo 2/83. Reproduced by permission of Curtis Brown, London, on behalf of the Broadwater Collection. © Broadwater Collection.

34. Churchill hraje pólo s lordem Londonderrym, Roehampton, 1921. TopFoto

35. Chartwell, Westerham v hrabství Kent. AP/TopFoto

36. Titulní stránka The British Gazette, 13. květen 1926. Alamy

37. Churchill s přáteli popíjí čaj v Chartwellu, autor fotografie Donald Ferguson, kolem r. 1928. © National Trust Images

38. Titulní stránka předvolebního projevu v Devonu a Gloucesteru, který vydala Konzervativní strana, 1929. © Bodleian Library, University of Oxford, Conservative Party Archive [CPA PUB 229/5/10 fo73]. Reproduced with permission of the Conservative Party

39. Churchill se stává čestným rektorem Bristolské univerzity, 1929. Hulton Archive/Getty Images

40. Salonek Pinafore, hotel Savoy. Courtesy The Savoy Archive

41. Churchill, kresba tužkou na večerním menu Jiného klubu, autor sir Alfred Munnings, 1929. Courtesy The Savoy Archive. Photo: Neville Mountford-Hoare. © DACS, London, 2018

42. Churchill oblečený jako malé dítě, kresba tužkou, autor sir Alfred Munnings, 1936. Courtesy The Savoy Archive. Photo: Neville Mountford-Hoare. © DACS, London, 2018

43. Winston Churchill, portrét Davida Jaggera, 1939. Private Collection © Estate of David Jagger

44. Churchillovy poznámky k  projevu o Mnichovu, 5. říjen 1938. Churchill Archives Centre, Churchill Papers, CHAR 9/130D/356. © Winston S. Churchill. Reproduced with permission of Curtis Brown, London on behalf of The Estate of Winston S. Churchill and The Sir Winston Churchill Archive Trust. Copyright in the text © The Estate of Winston S. Churchill. Copyright in the reproduction © The Sir Winston Churchill Archive Trust

45. Kolik za Churchilla?, plakát na londýnské ulici Strand, 1939. Topical Press/Getty Images

46. Churchill se vrací na Admiralitu, 1939. Fox Photos/Getty Images

47. Chamberlainův válečný kabinet, 1939. Fox Photos/Getty Images

48. Návštěva u krále Jiřího VI. a královny Alžběty poté, co byl Buckinghamský palác zasažen bombami, 1940. Corbis/Getty Images

49. Churchill s přáteli v Ditchley Parku, 1940. Author collection

50. Churchill na návštěvě vybombardovaného obchodu, Ramsgate, hrabství Kent, 1940. Alamy

51. Nálepka „k vyřízení dnes“. The Trustees for the Liddle Hart Centre for Military Archives, Kings College London.

52. Pracovní stůl v  operačním středisku Ústředí válečného kabinetu, Londýn. TopFoto

53. Churchillův válečný kabinet, 1941. Corbis/Getty Images

54. Churchill a prezident Franklin D. Roosevelt na tiskové konferenci v Oválné pracovně v Bílém domě, Washington, DC, 1941. Courtesy Barry Singer

55. Churchill a maršál Josif Stalin v Kremlu, 1942. Private collection

56. Churchill v severní Africe s polním maršálem Janem Christianem Smutsem, velitelem letectva Arthurem Tedderem a generálem Alanem Brookem, 1942. Alamy

57. Churchill a admirál Dudley Pound na palubě poštovního parníku Queen Mary, 1943. Alamy

58. Plánovací karta z ledna roku 1943. The National Churchill Library and Center at the George Washington University

59. Válka nervů, kreslený vtip od „Vickyho“ (Victora Weisze), News Chronicle, 4. únor 1943. © Solo Syndication

60. The Tower of Katoubia Mosque [Věž mešity Kutubíja], kolem r. 1943, autor obrazu Winston S. Churchill. Private collection. Reproduced with permission of Anthea Morton-Saner on behalf of Churchill Heritage Ltd. © Churchill Heritage Ltd

61. Churchill zdraví námořníky na parníku Queen Mary „véčkem“, 1943. Popperfoto/Getty Images

62. Winston Churchill, autor sir Oswald Birley, 1951. Private collection. By permission of Robin Birley

63. Churchill a generál Dwight D. Eisenhower poblíž Hastingsu v hrabství Sussex, 1944. IWM/Getty Images

64. „Dohoda o procentech“. Churchill Archives Centre, Churchill Papers, CHUR 4/356/174. © Winston S. Churchill. Reproduced with permission of Curtis Brown, London on behalf of The Estate of Winston S. Churchill and The Sir Winston Churchill Archive Trust. Copyright in the text © The Estate of Winston S. Churchill. Copyright in the reproduction © The Sir Winston Churchill Archive Trust

65. Churchill s generálem Charlesem de Gaullem a účastníky pochodu na Champs-Élysées, Paříž, 1944. Central Press/Getty Images

66. Churchill, Roosevelt a Stalin na Jaltské konferenci, 1945. Private Collection. US Army Signal Corps

67. Churchill po překročení Rýna, 1945. IWM/Getty Images

68. Osazenstvo Churchillovy soukromé kanceláře v Downing Street 10. Z publikace sira Johna Martina, Downing Street: The War Years, 1991

69. Churchill s náčelníky štábů na zahradě Downing Street 10, 1945. IWM/Getty Images

70. Churchill při projevu na Westminsterské univerzitě ve Fultonu v Missouri, 1946. Popperfoto/Getty

71. Churchillovy poznámky k projevu o „železné oponě“ ve Fultonu v r. 1946. Churchill Archives Centre, Churchill Papers, CHUR 5/4A/83. © Winston S. Churchill. Reproduced with permission of Curtis Brown, London on behalf of The Estate of Winston S. Churchill and The Sir Winston Churchill Archive Trust. Copyright in the text © The Estate of Winston S. Churchill. Copyright in the reproduction © The Sir Winston Churchill Archive Trust

72. Churchill s Clementinou a Sarah, Miami Beach, 1946. Private collection

73. Po Churchillově projevu na Evropském kongresu v Haagu, 1948. Getty Images

74. Churchill dostává doutník, 1951. Churchill Archives Centre, Baroness Spencer-Churchill Papers, CSCT 5/7/5

75. Churchill při projevu na konferenci Konzervativní strany v Margate, 1953. Getty Images

76. Korektury 2. svazku Churchillovy knihy Dějiny anglicky mluvících národů. Churchill Archives Centre, Churchill Papers, CHUR 4/403A/79. Reproduced with permission of Curtis Brown, London on behalf of The Estate of Winston S. Churchill and The Sir Winston Churchill Archive Trust. Copyright in the text © The Estate of Winston S. Churchill. Copyright in the reproduction © The Sir Winston Churchill Archive Trust

77. Clementine, Randolph, Winston a Arabella Churchillovi v Monte Carlu, 1958. Associated Press/Rex Shutterstock

78. Churchill na palubě jachty Aristotela Onassise Christina, Capri, 1959. Ullstein-bild/Getty Images

Ilustrace na předsádkách jsou zpracovány podle mapy Churchillových cest podniknutých během druhé světové války, jejímž autorem je korvetní kapitán Frank A. de Vine Hunt a která původně vyšla v roce 1947 v nakladatelství George Philip & Son, Ltd., Londýn, ve spolupráci s časopisem Time and Tide.

Poděkování

Rád bych poděkoval Jejímu Veličenstvu královně Alžbětě II. za laskavé svolení využívat materiály z Královského archivu ve Windsoru a zvláště za to, že jsem se mohl stát prvním Churchillovým životopiscem, kterému bylo dovoleno studovat bez omezení úplné válečné deníky královnina zesnulého otce, krále Jiřího VI.

Použil jsem mnohé dokumenty, které nejsou běžně přístupné veřejnosti, a proto bych rád poděkoval Davidu Cameronovi za to, že mi dovolil pracovat s knihami návštěvníků v Chequers v letech 1940–45 a 1951–55, Georgi a Frances Osborneovým za to, že mi umožnili přístup ke knihám návštěvníků a ke Zlaté knize korintského kulečníku v Dorneywoodu, siru Nicholasi Soamesovi za to, že mi dovolil, abych se stal prvním Churchillovým životopiscem, který mohl po siru Martinu Gilbertovi zkoumat záznamy z Jiného klubu, Petronelle Wyattové za svolení, abych se mohl podívat do deníků Woodrowa Wyatta, rodině Walkerů za to, že jsem mohl studovat válečné deníky Marian Holmesové, Johnu Townsendovi, že mi dal svolení prozkoumat dokumenty 2. hraběte z Birkenheadu, markýzi Salisburymu za jeho vzpomínky na Churchilla a za to, že mi dovolil citovat z dokumentů Gascoyne-Cecila v Hatfield House, kde mi v maximální míře pomohl Robin Harcourt Williams. Hugo Vickers mi laskavě dovolil, abych mohl prozkoumat Churchillovo obchodování s akciemi z rozsáhlých účetních knih, které vedl jeho dědeček Cecil Vickers, zakladatel makléřské firmy Vickers da Costa; soudce Richard Parkes mi dovolil, abych citoval z nezveřejněných vzpomínek jeho dědečka na Antverpy a Gallipoli. Děkuji Benu Stricklandovi za vylíčení bitvy u Omdurmánu z pera kapitána Smytha a Nicku Thorneovi za přístup k deníkům korvetního kapitána Viviana Coxe. Michael F. Bishop z Národní Churchillovy knihovny a střediska (NCLC) ve Washingtonu DC – zároveň vynikající ředitel Mezinárodní společnosti Winstona Churchilla – a Elizabeth Kaplanová z Gelmanovy knihovny univerizy George Washingtona mi dovolili, abych prozkoumal Churchillovu kartotéku plánovacích karet z válečného období ještě před oficiálním otevřením NCLC. Za to jim velice děkuji.

Rád bych také poděkoval lady Williamsové z Elvelu za její vzpomínky na spolupráci s Churchillem; Jerry del Missierovi za naši osmisetkilometrovou okružní cestu po centrální Kubě, kde Churchillovi poprvé kolem uší zlověstně hvízdla kulka; Joy Hunterové za její vzpomínky na práci ve spojeném plánovacím sekretariátu válečného kabinetu; Mervynu Kingovi za ověření mé pasáže o Churchillovu rozhodnutí vrátit se k zlatému standardu; Laurenci Gellerovi a Davidu Freemanovi ze společnosti International Churchill Society; Rodney Francisovi z Britského šermířského svazu; Billovi a Alex Roedyovým za to, že mi ukázali Churchillův byt v Morpeth Mansions číslo 11; Simonu Ekinsovi, právníkovi ve firmě Fladgate, která Churchilla zastupovala; Carrie Starrenové z Hurlinghamského klubu; Johnu Forsterovi, lady Henriettě Spencer-Churchillové, Karen Wisemanové a Michaelu Dayovi z Blenheimského paláce; Jeremymu McIlwaineovi z Westonovy knihovny v Bodleyově knihovně v Oxfordu; Billu Stocktingovi a Allison Derretové z Královského archivu, Jean Cannonové z Hooverovy instituce na Stanfordově univerzitě; Jane Fishové z Imperiálního válečného muzea, Halu Kleepakovi a Ricardu Guardaramu Romanovi za jejich pomoc na Kubě; Susanne Scottové a lady Williamsové z Elvelu za pomoc se záznamy Jiného klubu; Larrymu Arnnovi, Sorenu Geigerovi a celému týmu dokumentačního oddělení na Hillsdale College v Michiganu za jejich vskutku skvělou práci při zpracovávání veškerého Churchillova písemného odkazu; Clare Kavanaghové a pracovníkům archivů Nuffieldovy koleje v Oxfordu; Claire Batleyové z archivu Sněmovny lordů za pomoc se získáváním informací od úřadů; Markovi Foster-Brownovi za vzpomínky jeho dědečka kontradmirála Roye Foster-Browna na Churchillovu návštěvu Athén v prosinci roku 1944; Tace Foxové z archivu školy Harrow; imámovi Ahmedovi Abdel-Rahmánovi al Mahdímu za úvahy o jeho dědečkovi Mahdím; P. W. H. Brownovi z Britské akademie; dr. Kate Harrisové z Longleatského archivu; dr. Robu Haversovi z Nadace George C. Marshalla; Dianě Manipudové z archivu Liddella Harta na katedře válečných studií londýnské King’s College; Rodneymu Melvilleovi a Francesce McCoyové za to, že jsem mohl strávit den nad knihami návštěvníků v Chequers; Janině Gruhnerové z Curyšské univerzity ta to, že mi ukázala pódium, z něhož Churchill v roce 1946 promluvil; Johnu Leeovi za to, že mne vzal na místo, kde Churchill v březnu roku 1945 překročil Rýn, a na místo, kde bojoval v zákopech u Ploegsteertu; Rafaelu Serranovi za to, že mne provedl po staré budově Admirality; lady Avonové za svolení bádat v dokumentech Anthonyho Edena; Timothymu Shuttleworthovi z právnické instituce Gray’s Inn, kde se Churchill poprvé setkal s Franklinem Rooseveltem; Heather Johnsonové z Národního muzea Královského námořnictva; Zoë Colbeckové a Katherine Barnettové v Chartwellu; kapitánovi a posádce americké válečné lodi Winston Churchill; dr. Johnu Matherovi za rozhovory o Churchillově zdraví; Christopheru Clement-Davisovi za jeho postřehy o vztazích jeho dědečka s Churchillem; Barnabymu Lennonovi za pozvání, abych promluvil na koncertu písní Churchill Songs ve škole Harrow; a za vzpomínky děkuji Gregorymu Fremont-Barnesovi a dr. Anthonymu Mortonovi ze Sandhurstu a Geoffreymu Partingtonovi. Donatella Flicková mi velice laskavě ukázala dům číslo 28 v Hyde Park Gate, kde Churchill zemřel.

Velice mi pomohly diskuse o Churchillovi s kolegy historiky. Zvláště to jsou Jonathan Aitken, Larry Arnn, Wilfred Attenborough, Christopher M. Bell, John Bew, Paul Bew, Conrad Black, Jeremy Black, Jonathan Black, Robin Brodhurst, Stefan Buczacki, Michael Burleigh, dr. Peter Caddick-Adams, David Cannadine, Ronald I. Cohen, Paul Courtenay, Rodney Croft, Barry De Morgan, David Dilks, Warren Dockter, lady Antonia Fraserová, Marcus Frost, Soren Geiger, Richard Griffiths, Rafe Heydel-Mankoo, James Holland, sir Michael Howard, John Hughes-Wilson, sir Ian Kershaw, Warren Kimball, Albert Knapp, Jim Lancaster, Celia Leeová, John Lee, Lewis E. Lehrman, Michael McMenamin, Allan Mallinson, John H. Maurer, William Morrissey, James Muller, Philip Reed, Kenneth Rendell, Larry Robinson, Kevin Ruane, Douglas Russell, Celia Sandysová, Peter Saville, Richard W. Smith, Gillian Somerscalesová, Nicholas Stargardt, Cita Stelzerová, Ben Strickland, Bradley P. Tolppanen and Curt Zoller. Význačný churchillovský historik Paul Addison četl korektury této knihy a já bych mu za jeho komentáře velice rád poděkoval.

Rád bych také poděkoval pracovníkům Musea de Arroyo Blanco na Kubě; Národního archivu v Kew, knihovny Cadbury Research Library na Birminghamské univerzitě, knihovně Cambridgeské univerzity, Bergovy sbírky Newyorské veřejné knihovny, Imperiálního válečného muzea v Duxfordu, expozice Churchillových pracoven za války; hotelů Inglaterra a Nacional v Havaně za to, že mi ukázali pokoje, v nichž Churchill za svých návštěv v letech 1895 a 1946 přespával; hotelu Mamounia v Marrákeši; expozice Plug Street v Ploegsteertu v Belgii a Centra Liddella Harta Královské koleje v Londýně.

Děkuji také těm, kteří před vydáním přečetli rukopis a navrhli změny. Byli to: Paul Addison, Gregg Berman, Michael F. Bishop, Robin Brodhurst, Rudy Carmenaty, Richard Cohen, Paul Courtenay, můj švagr Paul Daly, Marc Feigen, Alan Hobson, Richard Langworth, John Lee, Jerry del Missier, Richard Munro, Stephen Parker, Lee Pollock, profesor Elihu Rose, Peter Saville, Max Schapiro, Gilles Vauclair, Moshe Wander and Peter Wyllie. Rád bych rovněž ocenil velmi užitečnou pomoc, kterou mi poskytli Merlin Armstrong, Richard Cohen, můj syn Henry Roberts, Matthew Sadler a Gabriel Whitwam.

Zvláště bych rád poděkoval Allenu Packwoodovi a všem pracovníkům Churchillova archivu při Churchillově koleji v Cambridge, zejména Katharine Thomsonové, Heidi Eggintonové, Sarah Leweryové, Natashi Swainstonové a Andrewovi Rileymu. Tito skvělí archiváři museli snášet televizní štáby, dešifrovat nečitelné Churchillovo písmo a vyhledávat fotografie. Po několik let se mnou často obědvali. Vždy byli výjimečně laskaví, přátelští, ochotní pomáhat a efektivní.

Všemožně mne podporovala a povzbuzovala i Churchillova rodina, zvláště Randolph Churchill, Edwina Sandysová, Celia Sandysová, Minnie Churchillová, Emma Soamesová a sir Nicholas Soames i zesnulá lady Mary Soamesová. Pevnou oporu jsem našel také v Michaelu F. Bishopovi.

Velmi jsem zavázán Richardu Langworthovi za skvělý churchillovský projekt na Hillsdale, bez jehož pomoci by tato kniha nemohla být napsána. Celý text se opírá o více než tisíc emailů, které jsme si vyměnili mezi sebou i s Paulem Courtenayem o všech myslitelných aspektech týkajících se Churchilla. Oceňuji jejich znalosti a moudrost, i když nepochybně zůstalo mnohé, s čím nebudou souhlasit. Má komunikace s nimi byla jednou z nejpříjemnějších věcí, které jsem při psaní této knihy prožíval.

„Psát dlouhou a výživnou knihu je jako mít po boku přítele a společníka,“ napsal Churchill v Dějinách anglicky mluvících národů, „kterého můžete vždy požádat o útěchu i o rozptýlení a jehož společnost je tím lákavější, čím zapálenější je mysl pro nějakou novou a neustále se rozšiřující oblast zájmu.“ Děkuji svým redaktorům Stuartu Proffittovi a Joy de Menilové, své literární agentce Georgině Capelové a svému korektorovi s ostřížím zrakem Peteru Jamesovi, redaktorce ilustrací Cecilii Mackayové a také Richardu Duguidovi a Benu Sinyorovi z nakladatelství Penguin za jejich přátelství, dobrou náladu, nezměrné pracovní nasazení a obdivuhodnou profesionalitu. Jako dokonalý korektor se opět projevil Stephen Ryan.

Nemohu dost poděkovat své ženě Susan za to, že se mnou navštívila Gallipoli, Kubu a Hirošimu, a za to, že s touto knihou žila déle než čtyři roky a že mi vždy pomáhala, po celou dobu mne podporovala a povzbuzovala. Jak to vyjádřil Churchill v závěru své knihy Moje životní začátky: „Oženil jsem se a od té doby jsem žil šťastně.“

Andrew Roberts, červenec 2018

Poznámka o měnící se hodnotě libry

Když se v roce 1874 Churchill narodil, odpovídala 1 libra přibližně dnešním 80 librám, v roce 1900 asi 101 £, v roce 1914 asi 91 £, v roce 1920 asi 41 £, v roce 1930 asi 50 £, v roce 1940 asi 52 £, v roce 1945 asi 35 £, v roce 1950 asi 28 £ a v roce 1965, kdy Churchill zemřel, přibližně dnešním 16 £. Jedna libra odpovídala až do roku 1914 4,86 $, v roce 1920 3,66 $, v roce 1930 4,80 $, v roce 1940 4,03 $, v roce 1945 4 $ a v období 1950 až 1965 2,80 $.

Úvod

Ve čtvrtek 20. prosince roku 1945 obědval šéfredaktor listu Sunday Dispatch Charles Eade s Winstonem Churchillem a jeho manželkou Clementinou v jejich novém bytě v londýnské čtvrti Knightsbridge. Eade připravoval k vydání válečné projevy bývalého ministerského předsedy. Diskutovat se mělo o posledním svazku.

Před obědem čekal Eade v „krásné místnosti s vestavěnou knihovnou plnou nádherně vázaných svazků francouzských a anglických knih“, které Churchill nazval svojí „snobskou knihovnou“. Na stěnách visely obrazy jeho velikého předka 1. vévody Marlborougha a jeden jeho portrét, který za 1. světové války namaloval sir John Lavery.

Oběd byl poznamenán poválečným britským přídělovým systémem: vejce, studené krůtí maso se salátem, švestkový nákyp a káva. Vypili láhev bordeaux, které před nedávnem poslal primátor stejnojmenného města. Churchill se s Eadem znal, důvěřoval mu a během války spolu několikrát obědvali. Vyprávěl mu, jak se předešlý večer na francouzském velvyslanectví „silně opil“, a s úšklebkem dodal, že byl „opilejší než obvykle“.

Při několika sklenkách brandy a doutníku (Eade si odnesl jeho prstýnek jako suvenýr) se Churchill pustil do diskuse o nejlepším způsobu, jak publikovat jeho válečné projevy z tajných zasedání Dolní sněmovny za války. Během hodinového rozhovoru ukázal Eadeovi osmašedesát svazků poznámek, vzkazů a memorand, jež poslal v letech 1940 až 1945 různým ministrům a náčelníkům štábů, a dovolil mu, aby do nich po libosti nahlédl.

Eade vyjádřil překvapení nad tak velkým objemem práce, kterou jako premiér dokázal zvládnout, a dostal odpověď, že to bylo proto, „že se na tu vysokou funkci, kterou za války zastával, připravoval celý život“. V podobném duchu se Churchill vyjádřil o dva roky dříve, během québecké konference v srpnu roku 1943, v rozhovoru s kanadským ministerským předsedou Williamem Mackenzie Kingem. Když mu King řekl, že v roce 1940 nemohl Britské impérium zachránit nikdo jiný, odpověděl, že „měl velmi výjimečný výcvik, účastnil se předchozí války a získal značné zkušenosti ve vládních funkcích.“ S tím King souhlasil: „Ano, téměř se potvrdila stará presbyteriánská myšlenka predestinace: byl mužem vyvoleným pro tento úkol.“ Stejnou myšlenku zopakoval konzervativní politik lord Hailsham, bývalý parlamentní tajemník v Churchillově válečné vládě: „Jediným případem, v němž v soudobých dějinách vidím prst Boží, je příchod Churchilla do premiérského úřadu v pravou chvíli v roce 1940.“

O tři roky později vyjádřil Churchill totéž, ale daleko poetičtěji než King a Eade, v posledních řádcích knihy The Gathering Storm (Blížící se bouře), prvního svazku svých válečných memoárů. Vzpomínal na pátek 10. května roku 1940, kdy se stal ministerským předsedou jen pár hodin poté, co Adolf Hitler na Západě zahájil bleskovou válku: „Měl jsem pocit, jako bych kráčel ruku v ruce s osudem, jako by celý můj dosavadní život byl jen přípravou na tu hodinu a na tu zkoušku… Nebylo možné mi vyčítat, že jsem válku způsobil, ani že jsem se na ni nepřipravil. Byl jsem přesvědčen, že o tom všem vím mnohé, a byl jsem si jistý, že nezklamu.“

Věřil ve svůj osud přinejmenším od doby, kdy mu bylo šestnáct. Tehdy řekl svému příteli, že zachrání Británii před zahraniční invazí. Celoživotně obdivoval Napoleona a svého předka Johna Churchilla, 1. vévodu Marlborougha, a postupem času nabyl přesvědčení, že i on je mužem osudu. Vědomí, že má aristokratický původ a dvě slavná jména, Spencer a Churchill, mu dodávalo obrovskou sebedůvěru, takže žádná kritika jej osobně nezraňovala. Ve svých odvážných a často osamělých postojích, které zaujal proti dvojí totalitní hrozbě fašismu a komunismu, mu záleželo daleko více na názorech, které by podle jeho představ měli jeho druhové padlí ve Velké válce, než to, co říkají jeho živí kolegové v lavicích Dolní sněmovny.

Vzpomínky na přátele, kteří zahynuli ve válce nebo při nehodě (jako Lawrence z Arábie) nebo na alkoholismus (jako F. E. Smith), ho často doháněly k slzám, ale to i mnohé jiné věci, jak o tom bude vyprávět tato kniha. Vášně a emoce Churchilla nejednou ovládly, ale jemu nikdy nevadilo, že v době, která obdivuje zdrženlivost a sebeovládání, pláče na veřejnosti, dokonce ani když byl premiérem. Toto byla pouze jedna z mnoha jeho zvláštností, které jej učinily skrz naskrz neobvyklou osobností.

Tato kniha se snaží vysledovat, co podstatného se odehrálo v životě Churchilla do roku 1940, že byl tak mimořádně připravený na vůdčí roli v 2. světové válce. Zkoumá nesčetná ponaučení, jichž se mu dostalo během pětašedesáti let života, než se stal ministerským předsedou – roků chyb a tragédií i roků tvrdé práce a podnětného vůdcovství – a zkoumá také, jak jich dokázal využít během nejtěžších hodin a zkoušek civilizace. V květnu roku 1940 vskutku kráčel ruku v ruce s osudem, ale byl to osud, který po celý život vědomě utvářel.

I. Část

Příprava

kapitola 1

Slavné jméno, listopad 1874 – leden 1895

Slavní muži se prý obvykle proslavili v důsledku nešťastného dětství. Nelítostný tlak okolí, bolestná nepřízeň osudu i stopy ponižování a urážek v útlém věku vyvolávají bezohlednou cílevědomost a nesmlouvavý selský rozum, bez nichž jsou velké činy jen zřídkakdy možné.

Churchill, Marlborough

Napůl anglický aristokrat a napůl americký hazardní hráč.

Harold Macmillan o Churchillovi

Winston Leonard Spencer-Churchill se narodil 30. listopadu 1874 v půl druhé ráno v malé ložnici v přízemí poblíž hlavního vstupu do Blenheimského paláce v hrabství Oxfordshire. Přišel na svět předčasně, přinejmenším o šest týdnů před termínem, zřejmě v důsledku toho, že jeho matka (krásná Američanka z vybrané společnosti Jennie Jeromeová) několik dnů předtím upadla. Porodní bolesti přišly druhý den poté, co přijela ukodrcaná z jízdy na dvoukolovém vozíku. Příchod dítěte na svět vzbuzoval obavy, ale chlapec se narodil zdravý. Jeho otec lord Randolph Churchill, mladší syn 7. vévody Marlborougha, o něm brzy začal mluvit jako o „neobyčejně krásném... s tmavýma očima a velmi zdravém“. (Jeho blonďaté vlasy záhy nabyly nazrzlé barvy; husté kadeře z doby, kdy mu bylo pět let, lze dnes spatřit v jeho rodné místnosti v paláci. Později se mu zcela zbarvily do zrzava.)

Jméno Winston připomínalo jak jeho předka sira Winstona Churchilla, jenž v anglické občanské válce bojoval za krále Karla I., tak staršího bratra lorda Randolpha, který zemřel ve věku čtyř let. Jméno Leonard uctilo dědečka z matčiny strany, amerického vlastníka železnic a finančníka spekulujícího na burze, který na Wall Street dvakrát získal a poté ztratil velké majetky. Od roku 1817 kladla rodina mezi „Spencer“ a „Churchill“ spojovník, což byl důsledek manželského svazku s bohatou rodinou Spencerů z northamptonshireského hrabství Althorp, která v té době držela hrabství Sunderland a která se později stala hrabaty Spencerovými. Winston byl hrdý na své spencerovské předky a podepisoval se jako Winston S. Churchill. V roce 1942 řekl jednomu americkému odboráři, že se „ve skutečnosti jmenuje Spencer-Churchill a že je takto uváděn v listinách královského dvora, když jde navštívit krále.“

Jeho dědečkem z otcovy strany byl John Winston Spencer-Churchill, majitel Blenheimského paláce, který bývá považován za anglické Versailles a za „největší válečný památník, jaký byl kdy postaven“,* a je pojmenován po nejslavnější z bitev, v nichž John Churchill, 1. hrabě z Marlborough, ve válce o španělské dědictví v roce 1704 zvítězil. Nádherná stavba, tapisérie, bysty, obrazy, nábytek – to vše připomíná vítězství, které Británii uchránilo před nadvládou jedné z evropských supervelmocí, v tomto případě Francie Ludvíka XIV., a mladému Winstonovi toto poselství neuniklo. „Něčemu takovému se nic nevyrovná,“ přiznal král Jiří III. při návštěvě Blenheimského paláce v roce 1786. A mnohem později Winston Churchill řekl: „Utváříme své budovy a ony pak utvářejí nás.“ I když v Blenheimském paláci nikdy nežil, byl hluboce ovlivněn jeho nádherným průčelím o šíři 150 metrů, podlahovou plochou přesahující 28 000 metrů čtverečných a pozemky o rozloze téměř 1100 hektarů. Nádheru paláce vnímal o mnoha prázdninách a víkendech, které tam trávil s bratranci. Palác byl – a dosud je – prodchnut duchem 1. vévody, největšího vojáka a státníka britských dějin, který, jak jej Churchill charakterizoval v životopisu jeho předka, byl vévodou „v časech, kdy vévodové byli vévody“.

Na sklonku viktoriánské éry vyvolávalo jméno mladého Winstona Churchilla dvě asociace: s vojenským věhlasem 1. vévody a samozřejmě jeho palácem, ale také s dobrodružnou kariérou lorda Randolpha Churchilla, jeho otce. Devět měsíců před Winstonovým narozením byl lord Randolph zvolen do parlamentu a od jeho šestých narozenin patřil k vůdčím postavám Konzervativní strany.** Miloval spory, byl bojovný, oportunistický, v politice bezohledný a byl to skvělý řečník. Jak na veřejnosti, tak v Dolní sněmovně byl považován za budoucího ministerského předsedu – dokud jej nedostihl jeho nepotlačitelný sklon k neopatrnému jednání. V politice se řídil zásadami předního konzervativce Benjamina Disraeliho, který kombinoval imperialismus v zahraniční politice s progresivním programem společenských reforem v politice domácí. Lord Randolph pojmenoval svoji verzi konzervatismu „toryovská demokracie“ a tuto verzi si později plně osvojil i Winston. Randolphovo heslo „důvěřuj lidu“ později za své kariéry mnohokrát použil i jeho syn.

I když byl lord Randolph synem vévody, bohatý nebyl, přinejmenším ve srovnání s většinou své společenské třídy. Jako urozený mladší syn v éře primogenitury nemohl očekávat, že zdědí velký majetek, a i když otec jeho americké manželky Jennie Jeromeové byl ještě nedávno mimořádně bohatý (kdysi mu přezdívali „král New Yorku“), v roce 1873 přišel o značné jmění v důsledku pádu akcií na americké burze. Leonard Jerome však stále žil v domě, který zabíral celý blok u křižovatky Madison Avenue a 26. ulice, a vlastnil mnoho koní a velké divadlo. Patřily mu pozemky tam, kde je dnes vodní nádrž Jerome Park Reservoir, založil Klub amerických žokejů a spoluvlastnil list New York Times.

Jennie se vdávala rok po pádu akcií a Jerome mohl své krásné dceři zajistit roční apanáž ve výši pouze 2000 liber. Vévoda Marlborough přispíval svému synovi roční částkou 1200 liber. Jerome se postaral i o nájem domu v londýnské čtvrti Mayfair na adrese Charles Street 48, což by bylo mladému páru stačilo k pohodlnému životu, kdyby byli oba netrpěli notorickou rozhazovačností. „Nebyli jsme bohatí,“ vzpomínal jejich syn za 2. světové války. „Měli jsme k dispozici asi tři tisíce liber ročně, ale utráceli šest.“

Lord Randolph se s Jennie seznámil na regatě v Cowes na ostrově Wight v srpnu roku 1873. Po pouhých třech dnech ji požádal o ruku a ona souhlasila. Vzali se 15. dubna 1874 na britském velvyslanectví v Paříži, po sedmiměsíčním zasnoubení. I když Marlboroughové sňatku požehnali, obřadu se neúčastnili, protože vévoda, který vyslal do New Yorku a Washingtonu své agenty, aby zjistili, jaké je Jeromeovo skutečné bohatství, jejich svazek považoval za mesalianci a Jeromea za „přízemního muže“ se „špatnou povahou“, který patří do „třídy spekulantů“.

Churchill byl hrdý na to, že se jeho rodiče vzali z lásky. V roce 1937 se jednomu svému příteli svěřoval s tím, jak pokračuje jeho žaloba za nactiutrhání, kterou podal za výrok v jisté knize, v němž byl označen za „první ovoce prvního proslulého snobského manželství stojícího na dolarech“, a v dopise mu napsal:

Zmínka o manželství mých rodičů je pro mne nejen velmi bolestná, ale jak víš, je naprosto nepodložená. Pokud někdy existovalo manželství z lásky, bylo jím to jejich. Na obou stranách bylo velmi málo peněz. Na lidi z londýnské společnosti dokázali žít velice skromně. Manželství se stalo slavným později, protože se stal slavným můj otec, neznámý výhonek aristokracie, a také proto, že moje matka, jak dokazují všechny její fotografie, byla podle obecného mínění jednou z krásek své doby.

(Nakonec od vydavatele vysoudil 500 liber odškodného za urážku na cti a k tomu 250 liber za soudní výlohy, nedosáhl ale omluvy, v niž doufal.)

Winston Churchill se narodil do kasty, která měla v největším impériu světových dějin obrovskou politickou a ekonomickou moc a kterou dosud nepronásledoval pocit ohrožení a pochyb o sobě. Jeho značné sebevědomí a spoléhání na sebe samého pramenilo z instinktivní jistoty o tom, kdo je a odkud pochází. V nekrologu na svého bratrance Sunnyho***, 9. vévodu Marlborougha, napsal, že se narodil do jedné ze „tří až čtyř set rodin, které už tři nebo čtyři století řídí osudy národa“. Churchill si velmi dobře uvědomoval, že pochází z vrcholu společenské pyramidy, a jednou z hlavních vlastností té třídy v jeho době bylo, že jí příliš nezáleželo na tom, co si o ní myslí lidé v nižším postavení. Jeho nejbližší přítel, toryovský poslanec a právník F. E. Smith, pozdější lord Birkenhead, o něm později napsal: „V mysli měl zabudovanou ochranu proti pochybnostem o sobě.“ Ten ochranný štít byl pro Churchilla neocenitelný v obdobích (a že jich bylo mnoho), kdy se zdálo, že mu nikdo nedůvěřuje.

Společenský život vyšších tříd za panování královny Viktorie a Eduarda VII. zčásti sestával z pobytů u přátel a známých na venkově o prodloužených víkendech (od pátku do pondělka). V oněch letech Churchill navštívil rodinu Lyttonů v Knebworthu, své dva bratrance a sestřenici Londonderryovy v sídle Mount Stewart, Rotschildovy v městečku Tring, Grenfellovy v Taplow a ve venkovském sídle Panshanger, Roseberyovy v Dalmeny, Cecilovy v Hatfieldu, vévodu z Westminsteru v Eaton Hall a na jeho jachtě Flying Cloud, svého bratrance lorda Wimbornea a svoji sestřenici lady Wimborneovou v Canford Manor, rodinu Johna Astora v Heveru, Waldorf Astorovy v Clivedenu a k tomu často navštěvoval Blenheim a mnoho a mnoho dalších takových domů. I když později v důsledku svých politických činů občas zažíval společenskou ostrakizaci, pořád ještě měl k dispozici rozsáhlou a impozantní síť společenských kontaktů, o kterou se mohl opřít. Tato ponejvíce aristokratická bublina přátelství a spřízněnosti jej ve zlých časech vždy podržela.

Anglická viktoriánská aristokracie byla zvláštním kmenem, který měl svoji hierarchii, způsob mluvy, kluby, školy, koleje, kariéry, slovník, kódy cti, milostné rituály, loajalitu, tradice, sporty a smysl pro humor. Někteří z nich byli značně komplikovaní a pro vnější svět téměř neproniknutelní. Když se Churchill jako nižší důstojník seznamoval s indickým kastovním systémem, pochopil jej okamžitě. Jeho politické názory v zásadě vzešly z Disraeliho hnutí Mladá Anglie ze 40. let 19. století, jehož chápání zásady noblesse oblige (šlechtictví zavazuje: výsadní postavení zavazuje k ušlechtilému a čestnému jednání) předpokládalo věčnou nadřazenost, ale zároveň instinktivně přijímalo povinnosti privilegovaných (bohatých) k těm, kteří byli chudší. Churchill závazky aristokracie chápal tak, že on a jeho třída nesou plnou odpovědnost za svou vlast a ta má právo od nich očekávat celoživotní službu.

Britská vyšší třída mohla v poslední čtvrtině devatenáctého století občas působit dojmem, že je zcela oddělená od zbytku společnosti. Například lord Hartington, dědic vévodství Devonshire, vůbec netušil, že existují nějaké „dekorativní kroužky na ubrousky“ (protože předpokládal, že po každém jídle se pere veškeré prostírání); lord Curzon, státník a diplomat, prý jel autobusem jen jedinkrát za celý život a poté už nikdy, neboť jej rozčílilo, že ho řidič odmítl odvézt tam, kam mu rozkázal. A Churchill poprvé sám vytočil telefonní číslo teprve ve věku třiasedmdesáti let. (Volal tehdy automatické službě sdělující přesný čas, jíž pak zdvořile poděkoval.) Vůbec si neuvědomoval, do jaké míry závisí na domácím služebnictvu. „Uvařím si sám,“ sdělil pyšně své ženě v padesátých letech. „Umím uvařit vajíčka. Viděl jsem, jak se to dělá.“ (Nakonec je neuvařil.) Jako patnáctiletý uzavřel jeden svůj dopis dovětkem: „Píše jej pro mne Milbanke, protože já jsem ve vaně. “**** O dva roky později si trpce stěžoval: „Druhou třídou už přisámbohu nikdy nepojedu.“ Když byl starší, jen zřídkakdy vycházel z domu bez sluhy, sluhové jej doprovázeli i na bojiště búrské a 2. světové války, a když byl vězněn v Jižní Africe, objednával si holiče. V hotelu Savoy si poručil jídlo, které nebylo na jídelním lístku, a když jako ministerský předseda chtěl zabít mouchu, požádal svého tajemníka, aby přivolal sluhu, „aby té potvoře zakroutil krkem.“ Churchill rozhodně nebyl představitelem nadcházejícího věku obyčejného člověka.

Byl to opravdový aristokrat, žádný snob. „Jaký má smysl nevražit na někoho jen kvůli jeho původu?“ chtěl se zeptat Adolfa Hitlera s narážkou na Židy. Jeho nejbližší přátelé pocházeli z různých společenských vrstev. Pokud měl pro někoho slabost, byli to novodobí zbohatlíci z nižší společenské třídy jako jeho přátelé Brendan Bracken a Maxine Elliottová. „Byl tak prostoupen historickým smyslem pro tradice,“ napsal jeden jeho blízký přítel, „že se vůbec nedal spoutat konvencemi.“ To bylo patrné z jeho výstředního odívání, nosil například kombinézu a boty se zipem*****, ale i ze značně nepravidelného denního režimu. Rád ignoroval společenskou hierarchii a často tím lidi navztekal. Jednou o sobě sebezpytně prohlásil: „Jsem arogantní, ale nejsem nadutý.“ V moderním světě je pocit aristokratických výsad považován za odsouzeníhodný, ale Churchill jím byl prosycen natolik, že ovlivňoval jeho postoje ke všemu – to například vysvětluje, jak lehkovážně utrácel peníze, které neměl. Žil aristokraticky, i když si to nemohl dovolit, ale to samo o sobě bylo aristokratické. Žádal o prodloužení splatnosti půjček, rozhazoval v kasinech, a jakmile byl přiměřeně solventní, což zažil až po sedmdesátce, kupoval si závodní koně.

V mnoha memoárech je Churchill odsuzován za necitlivost vůči jiným lidem a jejich názorům, ale jejich autoři nepochopili, že právě hroší kůže byla nezbytností pro někoho, kdo se stal tak nadšeným polemikem jako on. „Jste jedním z mála, kdo dokáže přicházet se soudy, jež respektuji,“ napsal v prosinci roku 1938, kdy prožíval jedno z nejhorších období svého života, lordu Craigavonovi, který bojoval v búrské válce a poté působil jako ministerský předseda Severního Irska. Podobně jako markýz Lansdowne, který za 1. světové války podporoval mír s Německem, nebo jako markýz Tavistock, který daleko zavrženíhodněji podporoval totéž za 2. světové války, ten aristokrat v Churchillovi jej povzbuzoval, aby říkal naplno a přesně to, co si myslí, bez ohledu na důsledky.

Churchill strávil první léta života v Dublinu. Žil s rodiči v rezidenci Little Lodge****** nedaleko od Viceregal Lodge*******, rezidence místokrále v parku Phoenix, kde lord Randolph pracoval jako soukromý tajemník svého otce, 7. vévody z Marlborough, jehož Disraeli jmenoval místokrálem a vrchním velitelem ozbrojených sil v Irsku v lednu roku 1877. Lord Randolph tehdy musel opustit Londýn, protože jej společensky ostrakizoval princ z Walesu poté, co se ho Randolph pokusil vydírat ohledně skandálu, do něhož byl zapleten jeho starší bratr markýz Blandford a v němž šlo o kompromitující milostné dopisy a vdanou ženu, princovu bývalou milenku. Byla to jedna z velmi mnoha nijak povznášejících událostí, do nichž se lord Randolph zapletl během svého krátkého, nestálého, avšak zajisté vzrušujícího života. Princ měl paměť jako slon a lord Randolph se více než tři roky nesměl vrátit do Londýna.

Churchillova nejranější vzpomínka byla přiměřeně válečná: v roce 1878 jeho dědeček ve Phoenix Parku odhalil sochu lorda Gougha, anglo-irského hrdiny impéria. Vévoda pronesl řeč, která obsahovala formulaci „a drtivým úderem rozbil nepřátelské postavení“. Churchill tvrdil, že ji chápal už ve věku tří let. Jeho dědeček v Irsku reprezentoval královnu Viktorii a zastupoval ji při slavnostních ceremoniálech. Churchill si tak osvojil hlubokou úctu k monarchii, která jej provázela po zbytek života. Další vzpomínka byla z března roku 1879, kdy jel parkem na oslu a narazil na skupinu lidí, jež jeho vystrašená guvernantka považovala za demonstrující irské republikány, ale pravděpodobně se jednalo jen o pochod brigády střelců. „Spadl jsem a utrpěl otřes mozku,“ vzpomínal později. „To bylo moje první seznámení s irskou politikou!“ Další vzpomínka je z roku 1882, kdy byl Thomas Burke, náměstek ministra pro Irsko, který Churchillovi daroval dětský bubínek, ve Phoenix Parku probodnut irskými republikánskými teroristy spolu s nově jmenovaným ministrem pro Irsko lordem Frederickem Cavendishem. Tato dvojí vražda rodinou Churchillových hluboce otřásla.

Churchillův mladší bratr Jack se narodil (rovněž předčasně) v únoru roku 1880, v době, kdy ještě rodina žila v Irsku. V dubnu společenský exil lorda Randolpha ale skončil a Churchillovi se vrátili do Londýna a usadili na adrese St. Jamesʼs Place číslo 29.

Další politickou událostí, na niž Churchill vzpomínal, bylo úmrtí Disraeliho v dubnu roku 1881. Tehdy mu bylo šest let. „Denně jsem s velkými obavami sledoval vývoj jeho choroby,“ vzpomínal, „protože všichni mluvili o tom, jaká to bude ztráta pro naši zemi a jak už nikdo nedokáže zabránit panu Gladstoneovi v jeho zlých úmyslech.“ Liberál William Gladstone zvítězil ve volbách konaných v měsíci, kdy se Churchillovi vrátili do Londýna, a stal se podruhé ministerským předsedou. V roce 1883 založil lord Randolph Petrklíčovou ligu (Primrose League), pojmenovanou po Disraeliho údajně oblíbené květině. Byla to základní organizace řadových toryů, jejímž účelem bylo podpořit kariéru jeho otce a politický program toryovské demokracie. Winston vstoupil do její brightonské pobočky ve věku dvanácti let.

„Moje drahá maminko, doufám, že se Ti daří dobře,“ napsal v lednu roku 1882 z Blenheimského paláce poté, co jeho rodiče oslavili Vánoce jinde. Je to jeho první dopis, který se dochoval. „Mnohokrát děkuji za krásné dárky – ty vojáčky, prapory a zámek. Jsou tak pěkné! Drahý tatínku, posílám srdečné pozdravy a spoustu polibků, Váš milující Winston.“ Mnoho chlapců mělo vojáčky a hrálo si s nimi, ale jeden z Churchillových bratranců později vzpomínal, že „celou místnost, v níž si hrál, zabírala prkenná deska na kozlících s tisíci cínovými vojáčky sešikovanými k boji. Plánoval bitvy. Cínové prapory zaujímaly pozice, hrášky a oblázky působily těžké ztráty, pevnosti byly dobývány na zteč, jezdectvo útočilo, ničily se mosty.“ Měl to všechno „velmi promyšlené, to nebyla žádná obyčejná dětská hra“. Enormní cínová armáda dokazuje, jak velkorysí byli rodiče k chlapci, jehož babička jej už tehdy označovala za „zlobivého blonďatého buldočka“. Ale to, že jeho rodiče trávili Vánoce jinde než on, naznačuje trvalý fyzický i emocionální odstup, který by dnes byl považován za hraničící s týráním. Peregrine, syn Winstonova bratra Jacka, měl možná pravdu, když se domníval, že rodiče jeho strýčka nezanedbávali víc, než bylo ve viktoriánské době v rodinách vyšší třídy obvyklé, ale že jeho citlivá povaha se proti tomu bouřila víc, než bylo běžné u ostatních dětí.

Politická dráha lorda Randolpha a aktivní společenský život Jennie znamenaly, že rodiče svému synovi věnovali jen poměrně málo času. Jednou měl lord Randolph projev v Brightonu, ale neobtěžoval se s návštěvou Winstona ve škole v Hove, která byla necelé dvě míle daleko. Na konci 30. let Winston přiznal svému synovi: „Dnes večer vedeme delší souvislý rozhovor, než jsem kdy já měl s otcem za celý jeho život.“ Jennie si do deníku zaznamenala všech třináct setkání se svými syny v prvních sedmi měsících roku 1882, například „dětem se slušně daří“ nebo „setkala jsem se s dětmi“. Jedenáctkrát také vyrazila na nákupy, pětadvacetkrát malovala, šestadvacetkrát obědvala nebo se sešla u odpoledního čaje se svojí přítelkyní lady Blanche Hozierovou a desetkrát s konzervativním poslancem Arthurem Balfourem. Večery trávila mimo domov tak často, že si místo toho zapisovala jen ty vzácné příležitosti, kdy „nešla na žádný večírek, příliš ospalá“. Jindy jela na lov, strávila víkend ve společnosti na venkově, „nádherně si popovídala“ při čaji s proslulým fešákem kapitánem Bay Middletonem a „většinou nezávazně klábosila“ s přáteli při obědě, hrála na klavír, večeřela v Café Royal, hrála kulečník, obědvala v St James’s Palace, navštívila představení Sarah Bernhardtové a Lilly Langtryové, „zůstala v posteli do dvou odpoledne“, hrála tenis. Její život byl nabitý společenskými styky, jak to odpovídalo velmi vyhledávané krásce z vyšší společnosti.

„Šla jsem na večírek u Salisburyů“ byl typický zápis v jejím deníku, „potom na Corneliin ples. Princ a princezna přítomni. Nijak zvlášť zábavné.“ Stěží pak mohla sedmiletého „Wina” považovat za zvláště zábavného, a tak se musel zařadit do dlouhé fronty těch, kdo usilovali o její pozornost a náklonnost. Vedla společensky uspokojivý, ale poněkud prázdný život manželky viktoriánského aristokrata a politika. Jednou se vypravila s Consuelou, vévodkyní z Marlborough, „rozdávat přikrývky atd.“ chudým, dva dny poté, co „strávila celé dopoledne na nákupech“. Winston později o své matce napsal: „Pro mne zářila jako Večernice. Moc jsem ji miloval – jenže jen na dálku.“

Značná část Churchillových dobře zdokumentovaných rošťáren na různých školách, na něž byl poslán, byla zřejmě důsledkem jeho touhy upoutat na sebe pozornost. Na rozdíl od typických dětí viktoriánské éry chtěl být viděn a slyšen. Jen vzácně se někdo vydává za méně inteligentního, než jaký opravdu je, ale v roce 1930 tak Churchill učinil ve své autobiografii Mé životní začátky, kterou je třeba číst v kontextu jeho barvité autostylizace, a ne jako fakticky přesný historický spis. Churchillova vysvědčení zcela vyvracejí jeho tvrzení, že byl v akademickém smyslu hlupákem. Podle jednoho ze soukromé internátní základní školy sv. Jiří v Ascotu, do níž nastoupil těsně před svými osmými narozeninami v roce 1882, se v šesti po sobě jdoucích obdobích umísťoval v lepší polovině žáků a obvykle v nejlepší třetině.

Ve škole sv. Jiří dostával pravidelně výprask, ale ne kvůli své práci – jeho známky z dějepisu byly vždy „dobré“, „velmi dobré“ nebo „mimořádně dobré“ – ale proto, že ředitel školy H. W. Sneyd-Kinnersley byl sadista (jeden absolvent ho označil za „podvědomého sodomitu“) a rád bil malé chlapce na holý zadek, dokud jim netekla krev. Důvodem pro tyto obtýdenní výprasky bylo Churchillovo údajně špatné chování, popisované jako „velmi zlobivý“, „stále dělá potíže“, „krajně špatné“, „velice hanebné“ a podobně. „Není jisté, zda se bude někdy dobře chovat,“ napsal Sneyd-Kinnersley v dubnu roku 1884, ale hned v další větě uvedl: „Je velice schopný.“ Spisovatel Maurice Baring, který na škole sv. Jiří studoval ve stejné době, vzpomínal: „Jako by byl zlobením posedlý. Dostal nářez za to, že vzal ve spíži cukr, a místo aby projevil kajícnost, sebral ředitelův milovaný slamák, který visel nade dveřmi, a rozdupal ho na kusy. Jeho pobyt na škole byl jedním dlouhým střetem s vedením. Spolužáci s ním moc nesympatizovali. Jejich postoj byl konvenční a konformistický.“ (Přátelskou podporu konvenčních a konformistických současníků Churchill bolestně postrádal téměř po zbytek života.)

S dnešním časovým odstupem nelze rozhodnout, zda si Churchillovo špatné chování opravdu zasluhovalo trest, nebo zda příčinou byla touha Sneyd-Kinnersleyho ubližovat dětem. Ale ještě před Churchillovými desátými narozeninami bití natolik poškodilo jeho zdraví, že jej rodiče ze školy sv. Jiří vzali a poslali do daleko laskavější školy v Hove vedené dvěma sestrami, slečnami Thomsonovými.

V knize Mé životní začátky nazývá Churchill školu sv. Jiří „školou sv. Jakuba“, možná z ohleduplnosti, ale spíše proto, že si ji, což by bylo rozumné, téměř na půl století vytěsnil z paměti. Tím, kdo si jako první všiml stop po výprascích způsobených Sneyd-Kinnersleym, byla jeho dvaapadesátiletá chůva Elizabeth Everestová. „Moje chůva byla mojí důvěrnicí,“ vzpomínal později Churchill. „Jí jsem se svěřoval se svými mnoha nesnázemi.“ Člověk nemusí být vyznavač freudismu, aby pochopil přezdívky, jimiž ji častoval. V dětském věku hledal náhradní matku, takže to byla „Woom“ nebo „Woomany“********, zatímco jeho skutečná matka oslňovala marlboroughskou společnost******** prince z Walesu svojí krásou, rozverností a sexuální přitažlivostí. Občas se objevily další mateřské postavy: často pobýval u babičky v Blenheimském paláci a jeho teta lady Wimborneová, sestra lorda Randolpha, jej o prázdninách hostila v Bournemouthu, ale ženou, která mu byla zdaleka nejbližší, byla paní Everestová. „Mnoho srdečných pozdravů a polibků od Tvé milující WOOM,“ psávala „mému drahouškovi Winnymu“ v dobách, kdy nebyli spolu. Churchillovi ji bez okolků propustili, když mu bylo devatenáct a Jackovi třináct, což Winstona silně rozrušilo. Zakrátko nato onemocněla zánětem pobřišnice a on zaplatil za její léčbu a přispěchal k ní také, když ve věku dvaašedesáti let umírala. „Nevinně a s láskou sloužila druhým a její víra byla tak prostá,“ napsal později o její smrti, „že se ničeho nebála a s ničím si nedělala starosti. Po dvacet let mi byla nejdražší a nejdůvěrnější přítelkyní.“ Až do smrti platil za udržování jejího hrobu.********Po celý jeho život jej předcházeli na onen svět blízcí přátelé, ale jen málokdo mu byl bližší než Elizabeth Everestová.

Churchill si ze školy sv. Jiří neodnesl jen zadek poznamenaný výprasky, ale také fotografickou a fonografickou paměť, snad jako prostředek, jak se výpraskům vyhnout. Věcem, jimž úplně nerozuměl, se učil nazpaměť. Ve své autobiografii tvrdil, že nedokázal zvládnout první latinskou deklinaci, ale že „jednu věc mohl: naučit se ji nazpaměť.“ Schopnost zapamatovat si dlouhé prozaické i veršované pasáže si uchoval po celý život a dokázal tím ohromovat současníky až do svého stáří. Mnohokrát citoval kvanta básní, písní či projevů půl století poté, co se je naučil. Dokázal si zapamatovat spousty textů včetně dlouhých Shakespearových monologů, ale také repertoár četných kabaretních umělců, jako byli Marie Lloydová, George Robey, Little Tich******** a George Chirgwin (zvaný „bělooký Kafr“).

V Hove Churchill náruživě četl, zvláště epické příběhy o hrdinských, často imperiálních dobrodružstvích, jako byly Ostrov pokladů, Doly krále Šalamouna a díla G. A. Hentyho. V roce 1885 byl nejlepší ve třídě v klasických jazycích, třetí ve francouzštině a čtvrtý v angličtině, což opět vyvrací jeho tvrzení, že byl neúspěšným studentem. Jeho chování ale bylo i nadále nejhorší nebo téměř nejhorší ze všech studentů celé školy. Nedochvilnost jej pronásledovala po celý život, dokonce i jako ministerský předseda docházel pozdě nebo na poslední chvíli na schůze vlády, setkání s monarchy i na parlamentní debaty. Jeho manželku to hodně zlobilo a prohlašovala: „Winston rád nechává vlaku férovou šanci, aby mu ujel.“

Churchill věděl již od útlého věku, že jeho otec je slavný, a žádal jej o podpisy, aby je mohl prodávat spolužákům. Jednou ho vzali na pantomimu do Brightonu, a když byl herec, který hrál lorda Randolpha, obecenstvem vypískán, rozplakal se, otočil se k muži, který seděl za ním, a rozzuřeně zakřičel: „Přestaňte s tím kraválem, vy tupý liberále!“ V létě roku 1883, kdy mu bylo osm, jej vzal otec do Paříže. Když jeli přes náměstí Svornosti, všiml si, že jeden z pomníků je zahalený černou látkou, a zeptal se na důvod. „To jsou pomníky francouzských provincií,“ vysvětloval lord Randolph. „V poslední válce [tj. ve francouzsko-pruské válce 1870-71] sebrali Němci Francii Alsasko a Lotrinsko. Francouze to hodně ranilo a doufají, že je jednou dostanou zpět.“ Churchill později tvrdil, že si jasně vzpomíná na to, co si tehdy pomyslel: „Doufám, že je dostanou zpátky.“ Takové bylo jeho první seznámení s tím, co později nazval „dlouhým sporem mezi Teutony a Galy“. Svoji frankofilii si udržel ještě dlouho poté, co byly Alsasko a Lotrinsko podle Versailleské smlouvy z roku 1919 vráceny Francii.

Škola v Hove byla laskavější než škola sv. Jiří, ale došlo tam ke dvěma nepříjemným událostem. V prosinci roku 1884 bodl Winstona do hrudi chlapec, kterého tahal za ucho. Nakonec to bylo jen povrchové zranění. A v březnu roku 1886 dostal zápal plic. Měl horečku 40,2 stupňů Celsia a začal blouznit. Bylo to tak vážné, že za ním dokonce přijeli rodiče. Součástí léčby bylo pravidelné podávání poměrně velkých dávek brandy, jak orálně, tak rektálně. „Můj chlapec v Brightonu minulý týden málem zemřel na zápal plic,“********informoval jeho otec 3. markýze Salisburyho, vůdce Konzervativní strany. Jinak ale byl Churchill v Hove šťastný, protože tam mohl dělat to, co jej zajímalo – francouzštinu, historii, jezdit na koni, plavat a učit se nazpaměť básně.

V červnu roku 1885 jmenoval lord Salisbury Randolpha Churchilla ministrem pro Indii. Rozpoznal tím jak jeho talent, tak i schopnost působit potíže. Nebyla to odměna za loajalitu: jako vůdce takzvané Čtvrté strany toryovských poslanců******** se lord Randolph v Dolní sněmovně často bouřil proti rozhodnutím své vlastní Konzervativní strany a vtipkoval na její účet. Salisbury doufal, že by jej významná funkce ve vládě mohla ukáznit.

V únoru roku 1886 anektoval lord Randolph Horní Barmu (zemi pětkrát větší než Anglie) k Britskému impériu (již před anexí třikrát většímu než Římské impérium na vrcholu moci). V roce 1882 kritizoval Gladstoneovo ostřelování Alexandrie jako „radikální“ imperialistickou politiku, ale sám jen o čtyři roky později zašel ještě dál. Podobně v roce 1885 ujistil irského nacionalistického předáka Charlese Stewarta Parnella, že podpoří samosprávu Irska********, ale v roce 1886 vzal vše zpět a prohlásil, že protestanti na severu raději začnou občanskou válku, než aby se stali součástí jednotného Irska. „Ulster bude bojovat,“ napsal provokativně v otevřeném dopise 7. května roku 1886, „a Ulster bude mít pravdu“. Lord Randolph v soukromí podporoval „férový obchod“ (tehdy politicky korektní označení pro imperiální protekcionismus), ale na veřejnosti prosazoval volný obchod. Zásady měl sice pružné, ale jeho projevy sledovaly ohromné zástupy lidí, někdy desetitisíce, protože byl elektrizujícím řečníkem. Jeho zjevná ctižádost a oportunismus však vyvolaly nedůvěru lorda Salisburyho a toryovského vedení.

V létě roku 1886, když bylo Winstonovi jedenáct, se lord Randolph s Jennie vzájemně odcizili a šířily se pověsti o jejich formálním odloučení. Jennie trávila stále více času ve společnosti v Marlborough House a věnovala se románku s elegantním rakouským velvyslancem v Londýně, hrabětem Karlem Kinským. Románek pokračoval přinejmenším do roku 1892, kdy si začala další s hezkým Freddym, lordem Wolvertonem. Lord Randolph zatím, když nebyl v Dolní sněmovně nebo v Carltonském klubu, trávil hodně času v Paříži, kde se údajně věnoval sukničkářství. „Vyřiď Mary, že je hloupá, když nechce odpustit Billymu,“ napsal jednou Jennie o dvou jejich přátelích. „Co záleží na občasné pletce s kuchařkou nebo služkou?“ Ukazovalo to jeho postoj, ale je překvapivé, že to napsal v dopise manželce.

Ve všeobecných volbách v červenci roku 1886 jasně zvítězili konzervativci a liberální unionisté********, spojenci v otázce irské samosprávy, kterou odmítali, a po volbách vytvořili koaliční vládu zvanou Unionist Government. Ministerský předseda lord Salisbury si uvědomoval, že lord Randolph měl svým vtipným a výřečným napadáním Gladstonea klíčový význam při získávání voličů po celé zemi, a své uznání mu vyjádřil tím, že jej jmenoval ministrem financí a lídrem Dolní sněmovny********. Salisbury byl téměř o dvacet let starší, a tak se zdálo, že se lord Randolph stane jeho nástupcem. Mimoto měl nyní takovou pozici, že mohl snadno prosazovat disraeliovskou koncepci toryovské demokracie, kterou přijal za svoji politickou filozofii. Když se jej jeden jeho přítel zeptal, co tato koncepce v roce 1885 znamená, odpověděl jen zčásti žertem: „Řekl bych, že je to v zásadě oportunismus.“ Když ji musel o tři roky později veřejně definovat, vyhýbavě zamumlal: „Jde o ideu vládnutí, které… je inspirováno vznešenými a liberálními myšlenkami.“

Po pouhých pěti měsících v úřadě lord Randolph pohrozil, že z kabinetu odejde na protest proti návrhu výdajů na zbrojení v rozpočtu, jež považoval za příliš vysoké, přestože kdysi jako opoziční politik prosazoval vyšší vojenské výdaje. Byl to skrytý pokus o převzetí moci a získání premiérského křesla. Lord Salisbury, místo aby ustoupil podobně jako už několikrát v minulosti, jeho rezignaci přijal. Lord Randolph už nikdy nezískal veřejný úřad. Po léta se choval jako primadona a ke svým kolegům značně neomaleně, takže jej nepodpořil jediný člen vlády.

V pozdějším životopise svého otce spojil Churchill jeho rezignaci s počátky záhadné choroby, která za deset let způsobila Randolphovu smrt: „To křehké tělo, které poháněla jeho neklidná energie, bylo v posledních pěti letech krajně zatěžováno. Přízeň osudu je udržovala, ale katastrofy, pomluvy a nečinnost náhle drtivě dopadly, a ta rána byla smrtelná.“ Chlapce Winstona otcova pohroma, kterou si ovšem způsobil zcela sám, hluboce zasáhla. Vzal si z ní několik významných poučení, z nichž nejdůležitějším bylo: nevyhrožuj rezignací, pokud nejsi připraven stát se poustevníkem. Pokud nejsi, pohroz rezignací jen spolu s několika dalšími lidmi, s jejichž pomocí bude možné vládu svrhnout.

Pokus o uchopení moci selhal. Lord Randolph začal upadat politicky, duševně i tělesně. I přes neformální odloučení žili Churchillovi stále ve stejném domě a na veřejnosti se při různých společenských příležitostech stále ještě ukazovali spolu, ale příležitostí postupně ubývalo. V deníku prince Jiřího z Walesu (budoucího krále Jiřího V.) je z 8. srpna roku 1887 záznam, že při oslavách zlatého jubilea panování královny Viktorie „Randolph Churchill & Winny & Jack“ nastoupili ve Spitheadu na palubu královské jachty Osborne. Dvanáctiletý Churchill si užíval vzrušující plavbu na královské jachtě uprostřed bitevní formace dvanácti lodí, jimž velel viceadmirál William Hewett, nositel Viktoriina kříže, a jejichž názvy mnohdy připomínaly britské dějiny, mimo jiné Agincourt, Černý princ a Železný vévoda. A večer se procházel po palubě právě spuštěné obrněné vlajkové lodi Collingwood.

„Chodil jsi na Harrow, nebo na Eton?“ zeptal se Churchill svého otce v říjnu roku 1887. Připadá nám neuvěřitelné, že nevěděl o tom, že otec studoval na Etonu a že on byl poslán na Harrow, neboť slunné harrowhillské kopce jsou údajně zdravější než mlhavá nížina Etonu. Internátní chlapecká škola Harrow byla založena roku 1572 a stala se jednou z elitních soukromých škol v Anglii. Budoucím gentlemanům, kteří pak měli řídit zemi a impérium, tam ve starobylých budovách vštěpovali převážně klasické vzdělání a stejně starobylé tradice. Winston složil vstupní zkoušku v březnu roku 1888, poté co se prokousal druhou knihou Vergiliovy Aeneis. V září roku 1941 se svěřil svému soukromému tajemníkovi Johnu ‚Jockovi‘ Colvilleovi, který tuto školu rovněž navštěvoval, že v Harrow prožil „nejnešťastnější dobu svého života“. Rodičům o svém druhém roce studia napsal: „Nepředstavujte si, že jsem tu šťastný.“ Přesto se v letech 1938 až 1962 do Harrow často vracel.

V knize Mé životní začátky se chlubil, jak špatně si vedl při příjímací zkoušce, k čemuž sir Gerald Woods Wollaston, jeden z jeho spolužáků a pozdější nejvyšší královský ceremoniář, podotkl, že „na jeho přijetí pravděpodobně měly vliv nepříjemnosti, které by nastaly, kdyby byl syn lorda Randolpha Churchilla odmítnut.“ Churchill také tvrdil: „Za celých těch dvanáct let, která jsem strávil ve škole, mne nikdy nikdo nedonutil napsat jediný latinský verš nebo mne přimět, abych se z řečtiny naučil víc než abecedu.“ Školní vysvědčení však dokazují, že to nebyla pravda. On nicméně na svá školní leta vzpomínal jako na „ponurý úsek mé cesty“, na „čas nepohodlí, omezování a bezúčelné monotónnosti“. Když 17. dubna roku 1888 nastoupil na Harrow, byl na seznamu školáků o tři místa výše Archibald Campbell-Colquhoun, který žil na panském sídle Chartwell Manor******** ve Westerhamu v hrabství Kent.

I přes veškeré své pozdější popírání slavil Churchill na Harrow i úspěchy. Ve čtrnácti získal cenu za bezchybnou recitaci 1200 řádek Macaulayho Písní starověkého Říma. Jeden jeho současník vzpomínal, že „uměl nazpaměť celé scény Shakespearových her a neváhal opravovat své učitele, pokud se dopustili chyby.“ Líbily se mu Macaulayho hrdinské příběhy zasazené do starověkého světa. „Kdybych měl napsat svoji literární závěť a poděkovat za literární inspiraci,“ řekl jednomu svému známému v roce 1946, „musel bych přiznat, že za víc vděčím Macaulaymu než kterémukoli jinému anglickému spisovateli.“ Na angličtinu měl velmi schopného učitele Roberta Somervella, který ho „naučil, co je pro stavbu obyčejné anglické věty podstatné, a už mi to přešlo do krve. Taková věta, to je noblesa sama.“ Už méně noblesní byl jeho jediný pokus o napsání básně, ódy nazvané „Chřipka“. Ve čtvrté z dvanácti slok čteme:

V Moskvě, v tom pěkném a slavném městě,

přišel Napoleon o první korunu,

zlověstně se snášela k zemi.

Ještě než dopadla na zem,

všichni si všimli jejího pádu,

bohatí, chudí, urození i prostí.

Churchill se ve volném čase zabýval nejrůznějšími činnostmi. Byl členem vítězného školního plaveckého družstva, psal pro školní časopis Harrovian, sbíral známky, ptačí vejce a podpisy, postavil si model divadla, hrál šachy, pěstoval bource morušového, kreslil krajinky a hrál na violoncello. V dubnu roku 1892 zvítězil v šermířském šampionátu soukromých škol, v němž bojoval s cvičným rapírem. Přestože byl menší a lehčí než ostatní soupeři, zvítězil podle časopisu Harrovian „především díky rychlému a prudkému výpadu, jímž svého protivníka překvapil“.

V pozdějším životě se Churchillovi hodilo, že se na Harrow cvičil v umění odvážných protiútoků. Když pan učitel Mayo napomínal třídu slovy: „Nevím, co si mám s vámi, chlapci, počít!“, čtrnáctiletý Churchill odsekl: „Učte nás, pane!“ A když později ředitel školy, obávaný dr. Welldon řekl: „Churchille, jsem s vámi z velmi závažných důvodů nespokojen,“ dostalo se mu méně vtipné, ale smělé odpovědi: „A já, pane, mám velmi závažné důvody k nespokojenosti s vámi!“ Churchill projevil obdobnou odvahu, když prováděl svoji chůvu paní Everestovou „k její ohromné radosti“ po areálu školy, jak vzpomínal Wollaston. „Jenže on se nespokojil jen s tím, on se s ní vedl i po hlavní ulici, aby to všichni viděli.“ Historka o Churchillovi a jeho chůvě „se bleskovou rychlostí rozšířila po celé škole, což bohužel nepřispělo k jeho pověsti“, vzpomínal jeho bratranec Shane Leslie. „Když ji vyprovázel, několik posměváčků šlo za nimi až na nádraží, a on si ji tam dokonce dovolil políbit.“ Churchill nehodlal připustit, aby posměšky jeho snobských spolužáků pokazily štěstí ženy, která mu celý život projevovala nekritickou náklonnost. Leslie konstatoval: „Vděčil její oddanosti za své zdraví a pravděpodobně i za svůj život.“

Churchillovi se líbily přednášky o bitvách u Waterloo a u Sedanu (kde Německo zpečetilo osud Francie v roce 1870 a opět v roce 1940), o zdolávání alpských vrcholků slavným zermattským horolezcem Edwardem Whymperem a o přirozeném výběru u motýlů, kdy se možná zrodila jeho celoživotní láska k nim. Na otázku, jaké povolání si hodlá zvolit, odpověděl: „V armádě samozřejmě, pokud bude třeba bojovat. A až boje skončí, zkusím to v politice.“ V harrowském archivu je uložen mimořádný dokument, který napsal ve věku čtrnácti let, šestistránkový esej o budoucí britské invazi do Ruska, doplněný šesti stránkami náčrtů bitvy. Příběh vypráví v první osobě „plukovník Seymour“ a je datovaný 7. červencem 1914. Je v něm plno vojenských manévrů, „třpytících se bajonetů“, „temných mračen kozáků“, heroických činů a pobočníků nesoucích přes mrtvolami posetá bitevní pole životně důležité rozkazy velitelům. „Pole, která byla ráno ještě zelená,“ psal Churchill, „jsou nyní zbarvena krví sedmnácti tisíc.“ Čtvrt století před 1. světovou válkou pochopil, že v důsledku pokroků vojenské techniky „už na frontě není místo pro jezdectvo“. Podobně jako jeho hrdina Napoleon však i „plukovník Seymour“ jezdil při bitvě na koni. „Když jsem odcválal, abych splnil rozkaz, ohlédl jsem se přes rameno k místu, kde stál generál C. Viděl jsem, jak tři kroky od něj dopadl devítilibrový náboj, právě tam, kde jsem půl hodiny stál. Náhoda, řekli byste, ale pouhá náhoda to nebyla.“

Při udatném výpadu jízdy, v němž 17. hulánský pluk a 10. a 11. husarský pluk útočí na Oděský a Dněperský pluk, ztratí Britové třetinu svých mužů, zvláště poté co se „do střelby z mušket vmísila palba z děl“. Mnohé vojenské povely, jako „děla na 100 metrů, palte!“, „pohyb vpravo“, „individuální palba“ a další, se Churchill naučil v jednotce dobrovolných střelců Harrowské školy. Seymour byl zajat, ale v bitevním chaosu „jsem spatřil příležitost, skočil na opuštěného koně a ujížděl, abych si zachránil život.“ V průběhu dalších bojů „nepřítel pomalu ustupoval, zprvu váhavě, ale u řeky Volhy se jeho odpor zlomil a naše lehké i těžké jezdectvo provedlo mimořádně skvělý útok, který dokonal zmatek“ a ukázal „nadřazenost anglického býka******** nad ruským medvědem“. Hrdina příběhu tak „dokázal večer usnout s pocitem vítězství, které je nejlepším narkotikem na světě“. Nakonec Churchill poznamenává, že „plukovník Seymour“ udatně zahynul 21. září roku 1914, „když se snažil udržet opevněnou pozici na Voroncovských výšinách“.

Churchillův text z doby, kdy dospíval, by možná nestál za zmínku, kdyby se jeho autor později nezúčastnil útoku 21. hulánského pluku (v eseji 17. pluk), kdyby nebyl zajat nepřítelem a později neuprchl, kdyby nezažil porážku britských expedičních sil v Rusku a kdyby málem nezahynul poté, co na místo, kde před pár chvilkami stál, dopadl dělostřelecký granát za války, která vypukla necelý měsíc od data, které o dvacet pět let dříve předpověděl. A Stalingrad, kde se v roce 1943 zhroutil německý útok na Rusko, je na řece Volze. „Náhoda, řekli byste …“

Nebyl to však jediný případ, kdy Churchill projevil mimořádnou předvídavost. V červenci roku 1891 diskutoval po večerní bohoslužbě v kapli v suterénní místnosti domu doktora Welldona o svých životních plánech se svým přítelem Murlandem Evansem. „Vidím obrovské změny, které přicházejí do dosud mírového světa,“ řekl mu,

obrovské otřesy, strašné zápasy, války, jaké si člověk ani nedokáže představit, a říkám ti, Londýn bude ohrožen – Londýn se stane cílem útoku a já budu při jeho obraně v předních řadách. Vidím dál než ty. Vidím do budoucnosti. Naší zemi bude hrozit jakási strašná invaze, nevím, jakým způsobem, ale říkám ti, že obraně Londýna budu velet já a že já zachráním Londýn a Anglii před katastrofou… Sny o budoucnosti jsou neostré, ale hlavní cíl vidím zřetelně. Ještě jednou to zopakuji – Londýn bude ohrožen a ve vysokém postavení, které budu zaujímat, bude na mně, abych zachránil hlavní město a celé impérium.

Evans později pracoval na ministerstvu války********, takže na jeho paměť se lze spolehnout.

„Vždycky jsem ochotný se učit,“ řekl Churchill v roce 1952, „ale někdy se mi zajídá nechat se poučovat.“ Na Harrow dostával výprasky, protože (jak vzpomínal jeden jeho spolužák) „neustále porušoval téměř všechna pravidla stanovená učiteli a žáky, byl naprosto nepoučitelný a slovní zásobu, kterou používal při odmlouvání, měl neomezenou.“ Například 25. května roku 1891 byl sedmkrát „našvihán“ (rákoskou) na zadek za to, že se „vloupal na cizí pozemek a způsobil škodu“ v opuštěné továrně v Harrow. Podle záznamů o trestech školy to však nebylo nic neobvyklého, v onom měsíci dostalo sedm ran rákoskou čtrnáct chlapců. Navzdory školním pravidlům měl Churchill buldoka a chodíval s ním na procházky v doprovodu jednoho z místních. Vykonával také různé práce pro Nugenta Hickse, předsedu třídy, který mu občas „nabančil“ za neplnění povinností. „Bude ze mne významnější muž než z tebe,“ řekl mu Churchill během jednoho z těch výprasků, a bylo to mimořádně špatné načasování. Hicks, který se později stal biskupem lincolnským, mu odvětil: „Za to si zasloužíš ještě dvě rány.“

Jen máloco dokázalo jeho rodiče přimět, aby jej ve škole navštívili. „Prosím, prosím, prosím, přijeďte mne navštívit,“ prosil v únoru 1891. „Prosím přijeďte, tolikrát jsem byl zklamán, že jste nepřijeli.“ Ale oni nepřijeli. „Nejdražší chlapče, nebuď líný a piš,“ napsala mu Jennie v jednom svém typickém dopise. „Píšeš jen, když něco chceš, a v takovém případě toho dokážeš napsat spoustu!“ Její pokrytectví lze přesně změřit: za sedm let od roku 1885 do roku 1892 napsal Churchill rodičům šestasedmdesátkrát, oni jemu šestkrát. V drtivé většině dopisů je nežádal o nic, jen – mezi řádky – o lásku a pozornost. Zato jejich dopisy obsahovaly neustálé výmluvy a výčitky. „Přijela bych za Tebou, ale musím zařídit tolik věcí před ascotskou párty chystanou na příští týden, že to nezvládnu,“ napsala Jennie v červnu roku 1890. „Mám toho hodně na srdci, obávám se, že to nebude příjemné… otec se na Tebe moc hněvá“ (za to, že napsal dopis na stroji). A poznámky k jeho práci ve škole: „Tvůj otec i já jsme tak zklamaní, že to nedokážeme ani slovy vyjádřit… Určitě máš tisíc výmluv… Jsem z Tebe moc nešťastná… Tvoje studium je urážkou Tvé inteligence… Tvým největším nepřítelem je Tvoje nesoustředěnost… Musím Ti sdělit, že mu špatně oplácíš jeho laskavost.“

Když se v roce 1891 sedmnáctiletý Churchill pokusil vyhnout vánočnímu pobytu ve francouzské rodině, kde se měl učit francouzsky, Jennie mu napsala: „Četla jsem jen jednu stránku z Tvého dopisu. Vracím Ti jej, protože mne jeho styl netěší.“ „Moje drahá maminko,“ odpověděl, „nikdy by mne nenapadlo, že můžeš být tak nelaskavá. Jsem úplně zoufalý… Neumím ani vypovědět, jak mizerně se cítím… Maminko!... Asi jsi měla moc práce s večírky a chystáním Vánoc. Tím se utěšuji.“ V doušce připsal: „Jsem tak nešťastný, že to ani nedokážu popsat… Tvůj milující syn Winny“

Takovýchto dopisů bylo mnohem více. 18. prosince napsal: „Jsem tak zoufalý, dokonce ještě teď pláču. Moje drahá maminko, buď na svého milujícího syna hodná. Nenech se rozčílit mým hloupým dopisem. Dej mi najevo, že mne máš ráda – drahá maminko, jsem zoufalý. Je mi tak mizerně. Nevím, co dělat. Nehněvej se, je mi opravdu bídně.“ „Neumím Ti ani říct, jaké potíže mám s Winstonem,“ napsala Jennie svému manželovi, zatímco s odpovědí synovi se nenamáhala. „Je samozřejmě velmi zklamaný, že nebude na Vánoce doma, ale vyvádí, jako by odjížděl na dva roky do Austrálie… Myslím, že jsem vše uspokojivě zařídila.“ Jennie nechtěla mít syna v Londýně, protože by to komplikovalo její románek s hrabětem Kinským. Jediným člověkem, který Winstona utěšoval a který jej podporoval v touze strávit Vánoce se svojí rodinou, byla paní Everestová, která však do této záležitosti samozřejmě nemohla zasahovat.

Učitelé harrowské školy byli autory písní, které se zpívaly čtvrtletně v každém oddělení internátu a které jednou za rok zpívala celá škola. Tím se měl u studentů podpořit pocit sounáležitosti se školou, se slavnými absolventy a se slavnou minulostí Británie. Jedna z nich, „Stet fortuna domus“, poprvé zazněla v roce 1891, kdy na Harrow studoval Churchill. Obsahuje sloku:

Dnes chválíme staré časy

vlasteneckým zpěvem

a slavíme ty dobré a veliké,

kteří se učili před námi na tomto místě,

kde v dobách whigů a toryů začínali Sheridan a Peel,

kde Ashley přísahal, že bude sloužit zástupům,

a odkud Byron vykročil ke slávě.

Další píseň „Když povstal Raleigh“ spojuje školu založenou během panování královny Alžběty I. s hrdiny, kteří porazili španělskou Armadu. V písni „Velikáni“ se harrowským studentům připomíná, že „rod hrdinů může přijít a odejít, / ale nikdy nezhyne!... Neboť my, / ať budeme čímkoli, / se k velikánům minulosti připojíme.“ Nejslavnější z těch písní je „Za čtyřicet let“ z roku 1872 a obsahuje tuto sloku:

Pohromy a nezdary, nové formace a zteče,

útoky na hradby, hradby znovudobyté a zdolané,

potyčky bez zloby a vychytralost bez zášti

– jak se ti to bude jevit za 40 let?

Tehdy se, řekneš, ani na vteřinku

moje srdce nezachvělo a nohy nepodlomily

ani v těch nejzuřivějších bitvách, a během nich

jsem nikdy nebyl poslední ani nejslabší!

„Když jsem poslouchal, jak chlapci zpívají ty známé písně,“ řekl Churchill svému synovi po návštěvě školy během bombardování Londýna v roce 1940, „vzpomínal jsem, jak jsem před padesáti lety zpíval ty příběhy o velkých činech a velkých mužích a toužil učinit něco slavného pro svoji vlast.“ Jeho syn věřil, že „inspirující vlastenectví těch veršů v něm zůstalo natrvalo a bylo hnací silou jeho politického působení.“ Poselství školy a těchto písní bylo důrazné a jednoznačné: povinností těch, kdo studují na Harrow, je snaha stát se velkými muži. Churchill jednou shodil svého spolužáka drobného vzrůstu Leopolda Ameryho do školního bazénu zvaného Kachňák. Když si uvědomil, že Amery je ve vyšší třídě než on, omluvil se mu slovy: „Můj otec je veliký muž, i když je malý.“

Po celou dobu v Harrow trpěl Churchill dlouhou řadou nemocí a nehod: bolestmi zubů, bolestmi žlučníku (léčenými jedlou sodou), otřesem mozku po pádu z kola, „vysokou horečkou“, spalničkami a počínající tříselnou kýlou. V lednu roku 1893 při hře na honěnou se svými osmnáctiletými bratranci v jejich sídle ve Wimborne skočil z lávky. Doufal, že větve stromoví pod ním prasknou a zpomalí jeho pád, což se nestalo. Dopadl do hloubky téměř devíti metrů na tvrdou zem, tři dny jej trápil otřes mozku a na lůžku musel strávit téměř tři měsíce. Až po vyšetření rentgenem v roce 1962 se přišlo na to, že měl natrženou ledvinu a zlomený obratel. „Celý jeden rok jsem se díval na svět zpovzdálí,“ napsal.

Během rekonvalescence navštěvoval parlament. Poslouchal projevy a občas se mohl setkat s předními politiky pozdně viktoriánského období, jako byli Arthur Balfour, Joseph Chamberlain, lord Rosebery, Herbert Asquith a John Morley, s nimiž ho seznamoval otec. „V té době mi politika připadala velice důležitá a svěží,“ vzpomínal. 21. dubna roku 1893 sledoval na galerii snad nejbouřlivější parlamentní debatu celé éry. William Gladstone tehdy v Dolní sněmovně předložil druhý návrh zákona na zavedení irské samosprávy. Toto velké parlamentní drama bylo překonáno až o půl století později samotným Churchillem. Jeho plánem bylo nejprve se vyznamenat jako voják, a teprve poté se stát poslancem a jít v otcových stopách jako stoupenec toryovské demokracie.

Když lord Randolph svolil s tím, že jeho syn po absolvování Harrow vstoupí do britské armády, měl Winston za to, že „otec při svých zkušenostech a se svou vnímavostí ve mně rozpoznal vojenské nadání.“ V tomto klamu žil několik let, dokud se nedozvěděl, že podle názoru svého otce není dostatečně chytrý, aby se mohl stát právníkem, natož aby mu stál po boku v jeho politické kariéře. „Kdykoli jsem začal byť jen s náznakem přátelství,“ vzpomínal, „okamžitě se naježil, a když jsem mu jednou navrhl, že bych mohl jeho soukromému tajemníkovi pomáhat s psaním dopisů, zpražil mne pohledem.“ Zapsal si také, že na podzim roku 1892 „s ním měl jeden z celkem nanejvýš tří nebo čtyř důvěrných rozhovorů. Otec mluvil poutavě, ale rozhovor ukončil svým charakteristickým sebestředným způsobem. „Nezapomínej, že věci vždy neprobíhají tak, jak bych chtěl. Všechny mé činy a všechna má slova jsou překrucována… Tak to všechno neber doslova.“ Jeho syn později litoval, že nedokázal ukončit studium na Harrow dřív. „Mohl jsem svého otce lépe poznat,“ napsal, „a bylo by to pro mne potěšením.“ To se ale nestalo.

V červnu roku 1893 složil Churchill přijímací zkoušku do Královské vojenské akademie v Sandhurstu. Musel si vzít doučovatele, protože jeho znalosti vyšší matematiky byly velmi slabé. Prošel až na třetí pokus, skončil na pětadevadesátém místě z 389 uchazečů, což znamenalo, že se musel stát příslušníkem jezdectva, nikoli pěchoty. „Můj drahý Winstone,“ napsal otec svému osmnáctiletému synovi 9. srpna,

K tomu, abys složil zkoušku, vedou jen dvě cesty: jedna je úcty hodna, druhá ne. Ty sis naneštěstí zvolil tu druhou a zřejmě jsi svým úspěchem velmi potěšený. Prvním Tvým krajně ostudným selháním bylo to, že Ti unikla pěchota, neboť jsi tím nevývratně ukázal svůj lajdácký a bezstarostný přístup k práci, jímž ses na různých školách vyznačoval. Nikdy jsem od žádného učitele či lektora neobdržel žádné dobré zprávy o tvé práci… Pořád ses s učivem opožďoval, nejevil zájem zlepšit si třídní prospěch, jen neustálé stížnosti na naprostý nedostatek nasazení… Při všech výhodách, které jsi měl, při všech schopnostech, které si tak hloupě přisuzuješ… tím tvým báječným výsledkem je, že ses dostal mezi druhořadé a třetiřadé, kteří se hodí jen pro jezdecké pluky… Přinutil jsi mne vydávat navíc asi 200 liber ročně. Nemysli si, že se budu namáhat s psaním dlouhých dopisů po každém neúspěchu a každé hlouposti, kterou provedeš nebo tě potká… protože už nehodlám přikládat ani nejmenší váhu ničemu, co budeš tvrdit o svých úspěších a snahách. Nesmazatelně si zapiš za uši, že pokud se budeš chovat a konat podobně jako v jiných ústavech… pak… moje odpovědnost za Tebe skončí. Budeš se muset spoléhat sám na sebe, dostaneš jen tolik pomoci, která Ti umožní vést důstojný život. A to proto, že si jsem jistý, že pokud nedokážeš žít jinak než nečinně, marně a neužitečně jako v době školní docházky a v pozdějších měsících, staneš se jen odpadem společnosti, jedním ze stovek těch, kteří na soukromých školách neuspěli, a zdegeneruješ tak, že budeš žít mizerný, nešťastný a marný život. Pokud se Ti to stane, vina za ta neštěstí bude jen na Tvé straně.

Tvůj oddaný otec Randolph SC.

V té době již byla mysl lorda Randolpha zatemněna demencí. Měl problémy s mluvením, sluchem, udržováním rovnováhy a soustředěním, což vedlo k depresím a prudkým výbuchům. Způsobila to do té doby nediagnostikovaná choroba. Přesto jeho syn dokázal z dopisu citovat po paměti i o sedmatřicet let později, což naznačuje, nakolik jej zranila nedůvěra a odsuzování, jimiž jej zahrnul muž, kterého uctíval. Lord Randolph však tehdy nepsal v záchvatu vzteku. O čtyři dny dříve napsal své matce vévodkyni v podobném duchu: „Často jsem Ti říkal, a Ty jsi mi to nikdy nechtěla věřit, že Winstonova chytrost a znalosti jsou omezené a zcela mu schází schopnost vytrvalé práce. Má velké nadání pro chvástání a přetvářku… Nebudu před Tebou skrývat, že je pro mne velkým zklamáním.“ A Jennie napsala Winstonovi: „Táta není příliš potěšen tím, že jsi jen taktak prošel a že Ti o osmnáct bodů uniklo zařazení do pěchoty. Z Tvého snažení nemá takovou radost, jakou máš zřejmě Ty!“ O mnoho let později nejbližší Churchillův přítel poznamenal, že lord Randolph „na velmi pozoruhodném a originálním chlapci nespatřoval nic pozoruhodného, nic zvláště slibného“.

Toho roku v létě, ještě než nastoupil do Sandhurstu, se Winston s bratrem Jackem a jedním učitelem vydali do švýcarských hor. Ubytovali se v Zermattu. Šestnáct hodin jim trval výstup na horu Monte Rosa, vysokou přes 4600 metrů, a zdolali také Wetterhorn. Hodně cestovali po celém Švýcarsku a pak Winston opět těsně unikl smrti na Ženevském jezeře, když si uprostřed něho šel zaplavat s někým, koho označil za „společníka“. Zvedl se mírný vítr, který hnal člun směrem od nich. „Spatřil jsem smrt tak blízko, jako nikdy předtím,“ napsal v knize Mé životní začátky. „Plavala ve vodě po našem boku, čas od času něco zašeptala do sílícího větru a ten odnášel člun pryč od nás asi stejnou rychlostí, jakou jsme my dokázali plavat. Nablízku žádná pomoc. Bez pomoci jsme se nemohli dostat ke břehu… Plaval jsem opravdu o život… Vyškrábal jsem se do člunu a vesloval ke svému unavenému společníkovi, který si zřejmě vůbec neuvědomoval tu slabě žlutou záři smrtelného nebezpečí, které se kolem nás náhle objevilo.“ Tím mladším společníkem byl ve skutečnosti Jack, ale Churchill asi nechtěl, aby jeho čtenáři věděli, že svého mladšího bratra vystavil takovému nebezpečí.

Churchill nastoupil na Sandhurst 1. září roku 1893. Byl vysoký 169 centimetrů a objem jeho hrudníku činil jen 79 centimetrů. Měl citlivou kůži, lehce vystupující světlemodré oči a hezkou tvář. Na nejlepší britské vojenské akademii se mu líbilo, zvláště studium taktiky a opevnění a rovněž ustavičná jízda na koni, v níž se velmi zdokonalil. Účastnil se překážkových dostihů, občas jako amatér i rovinových dostihů a hrál pólo. Jeho žalostná korespondence s rodiči pokračovala. „Je mi strašně líto, že se tátovi moje dopisy nelíbí,“ napsal matce 17. září. „Velmi si na nich dávám záležet a často přepisuji celé stránky. Když popisuji svůj zdejší život, naznačuješ mi, že můj styl je příliš strojený a prkenný. Když naopak napíši prostý, krajně prostý dopis, kritizuješ ho jako nedbalý. Nikdy neudělám nic správně.“ Jednou mu do potoka spadly kapesní hodinky, které dostal od otce, a on se natolik bál přiznat ke ztrátě, že zahájil zoufalou záchrannou operaci. Hledal je s třiadvaceti muži z pěší roty a pak si najal hasičský vůz, aby prohledal koryto. Nakonec tok odklonili a hodinky našli. Když lord Randolph od hodináře zjistil, co se stalo, rozzuřil se a zahrnul syna urážkami.

V roce 1894 začala lorda Randolpha přemáhat choroba, která je podle dnes převažujících lékařských názorů vzácným a nevyléčitelným onemocněním mozku, ale má některé symptomy shodné s příznaky syfilidy, což byla diagnóza, kterou mu jeho lékaři stanovili. V červnu se lord spolu s Jennie vydali na cestu kolem světa. Churchill později vzpomínal: „Když jsem ho opět spatřil, byl to jen rychle se vytrácející stín.“ Promluvil si s lékaři svého otce, Robsonem Roosem a Thomasem Buzzardem, kteří mu sdělili pravděpodobnou diagnózu, a on na začátku listopadu roku 1894 napsal zděšený dopis matce, která byla v té době v Singapuru. „Požádal jsem doktora Rooseho, všechno mi pověděl a ukázal mi lékařské zprávy. Nikomu jsem nic neřekl… Asi si dovedeš představit, jaké mám obavy. Nikdy jsem si neuvědomil, jak nemocný táta je, dosud mě ani nenapadlo, že je to s ním tak vážné… Má drahá maminko, napiš mi prosím po pravdě, co si o tom myslíš.“

Je pochopitelné, že Churchill o možné příčině choroby svého otce nikdy nemluvil ani nepsal a jen jedenkrát se o ní zmínil. V roce 1951 nebo 1952 se svěřil svému soukromému tajemníkovi Anthonymu Mantague Browneovi: „Víte, můj otec zemřel na ataxii, důsledek syfilidy.“ Ve skutečnosti ataxie označuje jen poruchu koordinace pohybů, což zajisté není výhradně projevem syfilidy. Je pravděpodobné, že se Churchill celý život potýkal s pocitem studu, že jeho otec zemřel na tak pohoršlivou chorobu. Nikdy to ale neumenšilo jeho obdiv k tomu hrdému, odtažitému a přezíravému muži. „Ztělesňoval sílu, rozmary a kouzlo, které tak často vycházejí z génia,“ napsal o něm. Churchillova blízká přítelkyně Violet Bonham Carterová (rozená Asquithová) jeho vztah k otci vyjádřila takto: „Klaněl se u oltáře svého neznámého otce.“

Zatímco jeho rodiče byli na druhé straně světa, Churchill pronesl svoji první veřejnou řeč, a to na zcela nečekaném místě. Toho léta paní Ormiston Chantová, členka londýnské městské rady, vedla kampaň za očistu společnosti zaměřenou proti praktikám panujícím v divadle Empire na náměstí Leicester Square. Ve foyer na prvním balkonu se podávalo občerstvení a mladí muži tam popíjeli a setkávali se s mladými ženami bez doprovodu, včetně žen volnějších mravů. To paní Chantovou natolik rozhořčilo, že zařídila, aby obě pohlaví byla od sebe oddělena příčkou ze dřeva a plachet. 3. listopadu 1894 Churchill s přáteli palisádu dělící je od prostitutek brutálně strhli a on na jejích troskách pronesl projev ke vzbouřencům. Ten bohužel není zaznamenán, ale začal vtipnou slovní hříčkou********: „Dámy impéria, já podporuji svobodu!“ Jeden svědek vzpomínal, jak pak před vyhazovačem „kličkoval po foyer“ a plácal ženy po zadku, načež spolu s jedním budoucím generálem odjeli drožkou a mávali z okýnka ukořistěnými trofejemi.“ Bylo to stěží uvěřitelné zahájení rétorické kariéry největšího řečníka nadcházejícího století.

Churchill ukončil Sandhurst v prosinci roku 1894 jako dvacátý ze 130 kadetů******** a v náročné jezdecké soutěži skončil druhý. V té době byl lord Randolph již příliš nemocný, než aby si toho všiml, natož aby svému synovi pogratuloval.

„Můj otec zemřel časně ráno 24. ledna,“ vzpomínal Churchill po pětatřiceti letech. „Přivolali mne ze sousedního domu, kde jsem spal, a já běžel tmou přes zasněžené náměstí Grosvenor Square. Jeho odchod byl bezbolestný. Už dlouho byl totiž apatický. Byl to konec mých snů, že se s ním spřátelím, že se stanu poslancem po jeho boku a k jeho podpoře. Zůstala mi jen snaha o naplnění jeho cílů a o ochranu jeho památky.“ O půl století později se svěřil dceři, že smrt otce jej hluboce zasáhla a na celý den a noc zcela paralyzovala.

I když žili většinou odděleně, Jennie se o lorda Randolpha na konci jeho života pečlivě starala. Tvrdošíjně a zároveň absurdně přičítala jeho smrt vůdci toryů lordu Salisburymu. „Nemám ani ty nejmenší pochyby, že jeho chorobu spustily obavy a přepracovanost,“ napsala jednomu svému příteli, „a vím, že se mnou budete souhlasit, že značnou odpovědnost za to nese lord S. Před několika lety mohla velkoryse nabídnutá ruka vše zachránit a R. by byl s námi, živý a zdravý. Ale lord S. a další na něj příliš nevražili – o tom jsem hluboce přesvědčená – a doufám, že se to jednoho dne dostane na veřejnost.“ Winston měl štěstí, že jeho otec zemřel jako poslanec. Kdyby umřel až po volbách, které se konaly o šest měsíců později, téměř jistě by mu byl udělen šlechtický titul, což by znamenalo, že jeho syn by nemohl působit v Dolní sněmovně******** a v roce 1940 by měl jen malou naději, že se stane ministerským předsedou.

Pohřeb se konal v bladonském farním kostele, pod který Blenheimský palác spadá. Shromáždění zazpívalo „Skálu věků“ a „Práce dělníka skončila“ a vyslechlo si kázání na slova „Člověk se rodí z ženy, ale žije jen krátce a jeho život je naplněn utrpením.“********Smuteční řeč u zasněženého hrobu pronesl 5. hrabě Rosebery, který se v březnu roku 1894 stal ministerským předsedou, a poté Winston, Jennie a Jack vhodili na rakev konvalinky. „Krajina zalitá sluncem se pod sněhobílým příkrovem jen třpytila,“ vzpomínal Churchill.

Zanedbávání a emocionální krutost, jimiž jej rodiče častovali, mohly méně odolného člověka zdrtit, ale v něm vyvolaly neuhasitelnou touhu po životním úspěchu, a to nejen v obecném slova smyslu, ale v povolání jeho otce, tedy v politice. Svého otce uctíval natolik, že se několik jeho slavných projevů naučil nazpaměť. Jezdil navštěvovat jeho přátele, například lorda Roseberyho a soudce lorda Geralda FitzGibbona, především proto, aby mu o něm vyprávěli. Osvojil si jeho charakteristický postoj při projevech: stejně jako on si pokládal ruku hřbetem na bok. Napsal jeho dvousvazkovou biografii a často se o něm zmiňoval v projevech. Když se stal ministrem financí, nosil jeho talár z doby, kdy zastával stejný úřad, pojmenoval po něm svého syna a psal o své vidině, jak se s ním po více než padesáti letech od jeho smrti setkal.

Parlamentnímu dopisovateli A. G. Gardinerovi se svěřil, že napodobil zvyk svého otce vkládat do projevů pauzy nebo jakoby hledat po kapsách poznámku, kterou použít ani nechtěl, ani ji nepotřeboval, jen aby soustředil pozornost posluchačů. Bylo by pochopitelné, kdyby se proti krutému a odtažitému otci vzbouřil, ale k velikosti jeho charakteru patřilo, že za svůj životní úkol považoval podporu otcových disraeliovských myšlenek založených na hesle Imperium et Libertas (impérium a svoboda) a vycházejících z koncepce toryovské demokracie. „Své politické postoje jsem od něj převzal téměř bezvýhradně,“ napsal v roce 1931, a ačkoli jeho otec žil a zemřel jako loajální tory, „neviděl důvod, proč by starou slávu církve a státu, krále a vlasti nebylo možné smířit s moderní demokracií, proč by se masy pracujících neměly stát hlavními obránci těchto starých institucí, díky nimž se jim dostalo svobody a pokroku.“ Churchill chtěl, bude-li to možné, zasadit co možná nejstrašnější úder tomu, co označil za politikaření toryovského vedení, jemuž přičítal pád svého otce.

O Napoleonovi III. kdosi řekl, že mu jeho jméno přineslo vzestup i pád. Obdobně Winston Leonard Spencer-Churchill nesl jméno, které jej vyčleňovalo z řad jeho vrstevníků a vyvolávalo očekávání, která mohl splnit jen velice pozoruhodný člověk. „Medaile se leskne,“ napsal jednou, „ale zároveň vrhá stín.“ To platilo i o jeho jménu. Je všeobecně známo, jak obtížné je být dítětem slavného rodiče, ale on dosáhl mnoha úspěchů a obstál i v tomto.

Churchill byl přesvědčen, že bude žít jen krátce, a svoji údernou povahu zpravidla vysvětloval odkazem na to, že jeho otec zemřel v pětačtyřiceti. Jeho současníci jej považovali za velmi ctižádostivého, což on také byl, ale měl k tomu racionální důvod. Tři z otcových sourozenců zemřeli v dětství (v deseti měsících, ve dvou letech a ve čtyřech letech), dvě sestry ve věku pětačtyřiceti a jednapadesáti let a bratr, 8. vévoda Marlborough, v osmačtyřiceti. Churchillův neustále přítomný strach z předčasné smrti naznačuje, že byl přesvědčen, že jeho otce přivedla do hrobu ataxie nesexuálního původu. A že ať už to bylo cokoli, ani jeho život nebude dlouhý.

Kdyby existovaly nějaké ideální podmínky, za nichž se rodí budoucí hrdina impéria, Churchill si je do konce ledna roku 1895 mohl všechny odfajfkovat. Slavné jméno, sobečtí rodiče, na něž neučinil dojem, nesoustavné, ale vlastenecké vzdělání, které jej naučilo, jak velcí mužové mohou velkými činy změnit dějiny, ctižádost školáka, který chce zachránit impérium, nedostatek peněz, který jej uchránil před zlenivěním, porozumění anglické próze a úcta k britské historii, to vše proudilo jeho aristokratickými žilami. A především jeho odměřený a slavný otec, který ve věku šestatřiceti let anektoval Barmu a v pětačtyřiceti zemřel. Churchillovi bylo dvacet let, otcův ubíjející vliv jej již nesvíral a on se chystal stát slavným. Jen málokdo se s promyšlenějším odhodláním zprvu stal hrdinou a poté velkým mužem.

Slovo „Blenheim“ je zkomolený název bavorské vesnice Blindheim, u níž se bitva odehrála. V české literatuře se o ní píše jako o bitvě u Höchstädtu. (Pozn. překl.)

V 19. století se dřívější politické strany toryů a whigů přejmenovaly na „konzervativní“ a „liberální“, dodnes však přežil už jen tory ve významu konzervativec (člen strany), pravičák, zpátečník. (Pozn. red.)

*** Tuto přezdívku si vysloužil díky svému prvotnímu čestnému titulu hraběte ze Sunderlandu, nikoli díky své povaze. [sunny znamená „veselý, prosluněný“ (Pozn. překl.)]

Sir John ‚Jack‘ Milbanke si později, za búrské války, vysloužil Viktoriin kříž.

***** Kombinéza a boty se zipem byly Churchillovy „vynálezy“ z dob 2. sv. války – nejrychlejší způsob, jak se v případě leteckého náletu obléknout a utíkat do krytu. Tehdy se kombinéze začalo říkat „poplachový oblek“: siren suit. (Pozn. red.)

****** Dnešní Ratra House. (Pozn. překl.)

******* Dnes se jmenuje Áras an Uachtaráin a slouží jako sídlo irského prezidenta.

******** Odvozeniny od slova woman žena. (Pozn. překl.)

******** Říkalo se jí tak proto, že se scházela v princově londýnské rezidenci Marlborough House.

******** Dnes se o něj stará Nadace hrobů Churchillovy rodiny.

Občanským jménem Harry Relph. (Pozn. překl.)

Ve skutečnosti byla zasažena pouze jeho pravá plíce.

******** the Fourth Party of Tory MPs – neoficiální název, který se ujal pro skupinu 4 toryovských parlamentních „rebelů“ (Pozn. red.)

******** Při home rule šlo nejen o setrvání Irska ve Spojeném království (o britskou unii) v podobě „federálního“ státu, ale i o sjednocení Irska (o irskou unii), což vybudilo nábožensko-občanskou válku, protože Irsko bylo rozdělené na „katolické“ Jižní a „protestantské“ Severní. (Pozn. red.)

******** zastánci dosavadní podoby britské unie, tj. Spojeného království Velké Británie a Irska (Pozn. red.)

******** Leader of the House of Commons - vůdce vládní strany v parlamentu, který organizuje součinnost s opozicí (Pozn. red.)

******** V roce 1922 od něj Churchill dům koupil. (Pozn. red.)

John Bull – strýček John, obdoba amerického strýčka Sama – personifikovaná Británie; bull býk (Pozn. red.)

******** War Office – tradičně se překládá jako ministerstvo války, původně šlo jen o „ministerstvo armády“ (námořnictvo bylo „samostatné“), dnes jsou všechny vojenské složky sloučeny pod ministerstvem obrany Ministry of Defence. (Pozn. red.)

Ladies of the Empire dámy divadla Impéria / dámy Britského impéria (Pozn. red.)

******** Nikoli jako osmý ze 150 „s vyznamenáním“, jak tvrdil v knize Mé životní začátky.

Jako dědičný lord po otci by se mohl stát jen členem Sněmovny lordů. (Pozn. red.)

******** Pasáž z anglikánské Knihy obecných modliteb (Book of Common Prayer) pocházející ze 16. století. (Pozn. překl.)

kapitola 2

Ctižádost pod palbou, leden 1895 – červenec 1898

Osamocené stromy, pokud vůbec vyrostou, vyrostou silné a u chlapce, který přišel o otcovskou péči a podařilo se mu uniknout nástrahám mládí, se často vyvine nezávislost a energické myšlení, jež v pozdějším životě může nahradit těžké ztráty utrpěné v mládí.

Churchill, The River War

Jeho školou byla kasárenská světnice, jeho univerzitou bojiště.

A. G. Gardiner o Churchillovi v Prophets, Priests and Kings

„Abychom někoho pochopili,“ řekl kdysi Napoleon, „podívejme se na svět v době, kdy mu bylo dvacet.“ Když bylo Churchillovi dvacet, Britské impérium zabíralo více než pětinu povrchu území celé planety a jeho námořnictvo, zdaleka největší na světě, ovládalo oceány. Londýn byl velkým námořním přístavem a finančním centrem, proti britskému ústavnímu systému se v domácí politice nikdo nestavěl, a přestože se rýsovaly mezinárodní spory, hlavně s Amerikou o obchodní pravidla a s Francií a Ruskem o vzdálené koloniální hranice, nebyly považovány za vážné ohrožení. Churchillovi připadal pozdně viktoriánský imperiální svět bezpečný, trvalý a benevolentní, pokud by mu oddaně sloužili lidé jako on. Utvářel jej způsob uvažování, který pokládal celoživotní plnění povinností za cenu, kterou je třeba zaplatit za historicky nebývalou velikost impéria.

„Nyní bylo v podstatě jen na mně, jak si svou budoucnost zařídím,“ napsal o období bezprostředně po otcově smrti. V knize Mé životní začátky tvrdil, že dědictví po otci „téměř přesně odpovídalo jeho dluhům“, ale nebyla to pravda. Po zaplacení veškerých dluhů rodině zůstalo 54 237 liber (to odpovídá zhruba dnešním 5,5 milionům liber), přičemž Jennie měla pobírat doživotní rentu, zatímco kapitál měl být rozdělen mezi Winstona a Jacka. Pokud by se Jennie znovu provdala, měli správci fondu možnost převést polovinu její renty na syny. Krátkodobě tedy Winston závisel na matce. Už nebyl otravné dítě, odstup mezi nimi se zmenšil a jejich vzájemný vztah se začal (jeho slovy) „podobat spíše vztahu bratra a sestry než matky a syna“. Hotové peníze ale zůstaly problémem: jeho plat v armádě byl pouhých 120 liber ročně, což stačilo přinejlepším na zaplacení účtů ve vojenské jídelně, a navíc potřeboval dalších 500 liber ročně na další nezbytné vojenské výdaje, například na parádní uniformu, na druhého vojenského koně, na koně, s nimiž hrál pólo, a na postroje.

„V posledních zhruba šesti týdnech mi bylo velmi smutno,“ napsal jednomu kamarádovi do Sandhurstu na začátku února roku 1895, „ale teď, když všecko skončilo, se mohu obrátit zpět ke svým životním úkolům a nechat smutek za sebou.“ 1. dubna byl podporučík Churchill přidělen 4. pluku královniných husarů, jimž tehdy velel charismatický plukovník John Brabazon, přítel jeho matky. Pluk byl založen v roce 1685, bojoval ve španělské válce za nezávislost (1808-14) a v roce 1854 se u Balaklavy účastnil útoku brigády lehkého jezdectva. Při získávání přízně vlivných lidí a přístupu k penězům během několika následujících roků Churchillovi zajisté neuškodilo, že se po smrti svého otce stal přímým dědicem vévodství Marlborough, jímž zůstal do září roku 1897, kdy se narodil budoucí 10. vévoda.

Krátce po nástupu k pluku si namohl krejčovský sval, který vede po celé délce stehna a na němž závisí jezdcova kontrola koně. „Trpěl jsem pak mučivou bolestí,“ vzpomínal později. „Musel jsem poškozený sval dál namáhat. Věděl jsem, že kdybych si řekl o jediný den volna, považovali by mne za padavku.“ Jindy zase spadl z koně při překážkovém dostihu, málem si zlomil nohu a musel tři dny odpočívat na lůžku. Slíbil matce, že se už žádných dostihů nezúčastní, ale o pět dní později „pan Spencer“ skončil třetí v Sandhurstském poháru vyzyvatelů, na koni svého kamaráda. Churchill život důstojníka jezdectva miloval včetně těch prokazatelně otravných činností, které k němu patřily. „Neklid koní, chřestění postrojů, vzrušující pohyb, pocit, že jste součástí živého stroje, příjemná důstojnost uniformy,“ napsal, „činí z cvičení kavalérie pěkný zážitek.“ Účastnil se přehlídek aldershotské posádky, která čítala 25 tisíc mužů, salutoval, když pochodoval kolem kočáru královny Viktorie. A při jedné příležitosti jej cvičil jistý kapitán Douglas Haig (budoucí polní maršál, nejvyšší generál britské armády).

I když se Churchillovi v armádě líbilo, byl to jen prostředek k cíli: chtěl si vybudovat pověst vojáka a pak se stát velkým státníkem, za jakého považoval svého otce. Poté co lord Salisbury v roce 1895 zvítězil ve všeobecných volbách, řekl Churchill matce: „Politická hra je pěkná věc, ale než se do ní člověk pustí, stojí za to počkat si na dobré karty.“ Uložil si „čtyři roky zdravého a příjemného života… Čím víc vidím z vojenského života, tím víc se mi líbí, ale zároveň stále silněji cítím, že není mým povoláním.“ (Čtyři roky po odeslání tohoto dopisu kandidoval do parlamentu.) Jenže co mohl mezitím vykonat, aby získal medaile a vyznamenání, když jeho pluk dřepěl v Aldershotu a nebyl nasazen do aktivní služby?

V létě roku 1895, když se blížila desetitýdenní dovolená a on neměl dost peněz na kvalitního koně, kterého by potřeboval, aby ji mohl trávit doma v Anglii honem na lišku, začal se rozhlížet, jaké války by se tak mohl zúčastnit. Systematicky hledal na mapě světa místo, kde by se mohl vyznamenat v nějakém dobrodružství. Tehdy Kubánci vedli partyzánskou válku proti svým španělským imperiálním pánům, a tak přesvědčil poručíka Reginalda „Reggieho“ Barnese, který sloužil u stejného pluku, aby jel s ním. Od přítele svého otce sira Henryho Drummond-Wolffa, tehdejšího velvyslance v Madridu, získal akreditaci nezbytnou k tomu, aby mohli doprovázet španělská vojska. Před odjezdem je ředitel vojenské rozvědky plukovník Edward Chapman požádal, aby zjistili co možná nejvíce o průraznosti a úderné síle nového typu kulky, který španělská armáda používala. Tím byl Churchill poprvé uveden do světa tajných zpravodajských služeb.

Jennie zaplatila za plavbu přes Atlantik, a aby bylo možné financovat zbývající část expedice, přesvědčil Churchill deník Daily Graphic, pro který psal o pět let dříve jeho otec, aby si jej najal jako válečného korespondenta. Honorář činil pět guinejí za článek. Pokud s tím souhlasil velící důstojník a pokud to nenarušovalo plnění vojenských povinností, směli důstojníci psát o taženích do novin, i když tato činnost nebyla aktivně podporována.

Churchill byl téměř bez prostředků a v duchu staré aristokratické tradice se už učil, jak trápit věřitele a jak je nechat nepřiměřeně dlouho čekat na splacení dluhu. Přestože byl jen krůček od vlastnictví Blenheimu, potřeboval nejen matčinu velkorysost, ale také alternativní zdroj příjmů. Žurnalistika mu jej nabídla, což se hodilo, neboť Jennie zahájila rozsáhlou renovaci nového bytu na Champs-Elysées a také sedmiposchoďového domu, který si pronajala na adrese Great Cumberland Place číslo 35, poblíž Mramorového oblouku v Londýně, kde dala instalovat diskrétní výtah pro svého milence, obézního prince z Walesu, jímž se mohl dostat z úrovně ulice do jejího budoáru.

Churchill neměl žádné iluze o marnotratnosti své matky ani o tom, že je naprosto nezbytné, aby se o sebe co nejdříve staral sám. „S výjimkou svého jména jsem si všechno ostatní musel odpracovat, vybojovat,“ vzpomínal o mnoho let později. „Když mi bylo dvaadvacet, nízký armádní žold nepokrýval mé výdaje. Uvědomil jsem si, že… nedokážu žít tak, jak jsem chtěl. Chtěl jsem se učit a chtěl jsem peníze. Chtěl jsem svobodu. Uvědomoval jsem si, že bez peněz není svoboda. Musel jsem vydělat peníze, abych získal potřebnou nezávislost. Protože jedině ta vám umožní, abyste se přirozeně vyjadřovali. Záviset na někom, dělat věci, které se vám nelíbí, to není život, nic pro mne… A tak jsem se dal do práce. Studoval jsem, psal. Přednášel jsem… Stěží bych si vzpomněl na den, kdy jsem neměl nic na práci.“

Klíčem byla „noblesní“ anglická věta. Jakmile zjistil, že z válečných zón dokáže psát poutavé texty správné délky a dodržovat přísně stanovené termíny, začal požadovat stále vyšší honoráře. Během pěti let se stal nejlépe placeným válečným korespondentem na světě. Z této činnosti a za své knihy a související přednášky si do roku 1901 dokázal nahromadit bohatství, které by odpovídalo dnešnímu jednomu milionu liber, což stačilo, aby se vydal do světa politiky. Žurnalistika jej naučila pregnantnímu vyjadřování a udržování pozornosti čtenářů. Jeho jasný a živý styl byl zjevný jak v jeho politických projevech, tak v jeho velice čtivých článcích. Peníze však zůstaly problémem po většinu jeho života a on pro tisk pravidelně psal až do roku 1939.

Na začátku listopadu 1895 odplul na Kubu. Cestou se zastavil v New Yorku, rodišti své matky. Byla to první ze čtrnácti návštěv Spojených států, které podnikl v následujících sedmašedesáti letech. V přístavu jej uvítal Bourke Cockran, jednačtyřicetiletý kongresman a obdivovatel Jennie, který Winstona a Reggieho ubytoval ve svém luxusním bytě na Páté avenue. Cockran v Churchillově životě v dalších deseti letech sehrál významnou roli: nejen jako otcovská postava a politický vzor, ale také, což je důležitější, jako muž, který hluboce ovlivnil jeho konverzační a řečnický styl. „Někoho takového jsem ještě v životě neviděl,“ napsal Churchill na začátku 30. let, „nebo někoho, kdo by se mu v některých ohledech rovnal… Byl to pacifista, individualista, demokrat, kapitalista a ‚zlatá štěnice‘ (stoupenec zlatého standardu).“ Především byl ale stoupencem volného obchodu, a „proto se stavěl proti socialistům stejně jako proti propagátorům inflace a proti protekcionistům. Oponoval jim při každé příležitosti. Jeho život byl neustálý boj.“ Churchill nikdy nebyl pacifista, ale všechny ostatní Cockranovy názory zastával po celou svoji politickou dráhu. Cockran změnil stranickou příslušnost čtyřikrát – ve svých členstvích byl ještě nedůslednější než později Churchill.

Cockran zastupoval New York jako kongresman po pět nenavazujících volebních období od roku 1887 do roku 1923, kdy zemřel. Proslul svými vtipnými výpady proti těm, kteří na něj pokřikovali. Cockranův životopisec považoval jeho projevy (občas mluvil k více než dvacetitisícovému publiku v Madison Square Garden) za dílo „dokonalého literárního umělce“. I když Churchill nikdy žádný jeho veřejný projev neslyšel, četl všechny a učil se od něj řečnické techniky. „Naučil mne rozezvučet tóny lidského hlasu, jako by člověk hrál na varhany,“ napsal. „Dokázal rozehrát veškeré emoce a udržet napjatou pozornost tisíců lidí na velkých politických shromážděních.“ A soukromé konverzace s Cockranem „svojí vypointovaností, hloubkou, vyvážeností a významovým dosahem předčily vše, co jsem kdy slyšel“. Mladý Churchill nasával jeho literární a historické narážky, mimořádný slovník, živou mimiku a gestikulaci. Jeho formulace citoval po desetiletí. „V dějinách anglicky hovořících národů,“ řekl Cockran o návrhu zákona o irské samosprávě o dva roky dříve, „dosud ještě nikdy nebylo dosaženo vítězství tak triumfálního, jakého docílil pan Gladstone.“ Takové obraty a způsoby výstavby rytmicky znějících vět si Churchill ukládal do své už beztak objemné paměti. Amerického politika Adlai Stevensona překvapilo, když v roce 1955 začal Churchill citovat dlouhé pasáže Cockranových projevů, které vznikly o šedesát let dříve, a řekl mu: „Byl to můj vzor.“

„Američané jsou tak báječní!“ napsal Churchill své matce 10. listopadu. „Jejich pohostinnost mne ohromila, u nich se člověk cítí jako doma a tak uvolněně, jak jsem ještě nikdy nezažil.“ Spolu s Barnesem večeřeli v hotelu Waldorf Astoria, navštívili West Point, sledovali proces s obviněným z vraždy, pozorovali, jak newyorští hasiči zvládají požár, který byl pro ně zinscenován, a zúčastnili se zahájení newyorské výstavy koní. „Můj milý Jacku, tohle je obrovská země,“ referoval pak svému bratrovi. „Není hezká ani romantická, ale veliká a účelně zařízená. Zřejmě tu neexistuje žádná přehnaná úcta ani tradice. Všechno je tu čistě praktické, a tedy i posuzováno z praktického hlediska.“

„Představ si americký lid jako velkého statného mladíka,“ pokračoval Churchill, „který kašle na tvoji citlivost a dopouští se všelijakého špatného chování, nemá úctu ani k věku, ani tradici, a jen si řeší své problémy s dobromyslnou svěžestí, kterou by mu starší národy mohly závidět.“ Takto mohl popsat i sama sebe v té době.

17. listopadu Churchill s Barnesem odjeli vlakem do Tampy na Floridě a druhý den vypluli do Havany. „Bylo to místo, kde se určitě mělo něco stát,“ napsal Churchill později o Kubě. „Místo, kde jsem možná měl složit svoje kosti.“ Setkali se se španělským vrchním velitelem generálem Martínezem Camposem, který jim dovolil návštěvu fronty, a oni se tam vydali nejprve vlakem do města Sancti Spíritus, odtud s vojenskou kolonou a 28. listopadu dorazili na opevněné stanoviště Arroyo Blanco. Churchill později kritizoval způsob vedení boje, říkal, že se španělská armáda „pohybovala jako Napoleonovy konvoje na Iberském poloostrově“, tedy velmi těžkopádně. Žádný div – Napoleon i Campos bojovali s partyzány a terén v okolí pevnosti Arroyo Blanco připomínal (stejně jako dnes) džungli.

„Mohli byste to označit za bláznovství,“ napsal později o této výpravě. „Cestovali jsme tisíce mil za peníze, které jsme si mohli jen stěží dovolit, vstávali jsme ve čtyři ráno a doufali, že zažijeme nějakou šarvátku ve společenství lidí, které jsme vůbec neznali – to od nás určitě nebylo rozumné.“ Jenže oni se účastnili skutečných bojů, zatímco jejich důstojničtí kolegové v Anglii jen honili lišku. Churchill si na Kubě vysloužil první ze sedmatřiceti vyznamenání, španělský červený Vojenský záslužný kříž první třídy, který později nosil bez ohledu na předpisy ministerstva války.

Churchill s kubánskými vzbouřenci sympatizoval, i když ne otevřeně, vzhledem k tomu, že jeho hostiteli byli Španělé. Použil sugestivní přirovnání, že Kuba je pro Španělsko „jako činka [závaží], kterou si držíte od těla“. Jeho tvrzení, že první zlostné výstřely slyšel v den svých jednadvacátých narozenin, nebylo pravdivé – uslyšel je až druhý den cestou z Arroyo Blanco do lokality La Reforma. „Z kraje lesa se ozvala ostrá střelba,“ napsal později. „Kůň hned vedle mne – ne ten můj – poskočil.“ Byl zasažen do žeber a „já nedokázal pustit z hlavy, že kulka, která ho zasáhla, musela prolétnout asi stopu od mé hlavy. Takže jsem zajisté byl ‚pod palbou‘. To bylo něco! Začal jsem ale o našem podniku uvažovat jinak než předtím.“ Pod těžkou palbou byl více než deset minut a nepravidelně se střílelo jeden a půl dne. „Kolem nás se ozývaly zvuky připomínající tu vzdech, jindy zapísknutí nebo bzučení vzteklého sršně,“ ale účinná protiopatření byla vzhledem k neproniknutelnosti džungle nemožná.

Během tohoto tažení (pokud lze osmnáct dní vojenské turistiky označit tak důstojným termínem) Churchill projevil svoji zdatnost načrtávat skici, z čehož se daleko později vyvinula záliba v malování. Nebylo pravdivé, co později tvrdil lord Mountbatten: „Opouštěl Kubu se třemi velkými zálibami, které mu vydržely po zbytek života – aktivní vojenská služba, siesty a doutníky.“ Churchill kouřil doutníky už předtím******** a odpolední zdřímnutí si začal pravidelně užívat až v roce 1914. Tehdy to ale bylo poprvé, co odjel z Evropy, získal zkušenost se špionáží, napsal články uveřejněné v celostátním tisku (podepisované „W.S.C.“) a absolvoval křest ohněm. 14. prosince v New Yorku před nástupem na loď plující zpět do Anglie pobavil novináře, když o povstalcích zažertoval: „Nejsou to dobří vojáci, ale jako běžci by byli k neporažení.“

Než byl 4. husarský pluk v září roku 1896 odvelen do Indie, strávil Churchill „jedinou chvilku nečinnosti za celý život“ – hrál pólo, žil u své matky a společensky se setkával s vyššími politiky. Z generála Bindona Blooda, velitele nedávné expedice k Malakandskému průsmyku na severozápadní hranici Indie, vymámil slib, že pokud povede další expedici, dovolí mu, aby jel s ní. Vykonával též společenské povinnosti, které se očekávaly od mladého Angličana z vyšší třídy a slavné rodiny. „Uvědomil jsem si, že se musím chovat co nejlépe,“ napsal později, že musím být „dochvilný, tichý, rezervovaný, zkrátka projevovat všechny vlastnosti, k nimž nemám ani to nejmenší nadání.“

Churchillův tah na branku je patrný z dopisu, který napsal své matce 4. srpna roku 1896 z armádní základny v Hounslow v západním Londýně, kde se připravoval na „zbytečný a nijak přínosný exil v nudné Indii“. Nechtěl svůj život marnit službou v posádce v Bangalúru. Když se dověděl, že 9. jezdecký pluk bude možná vyslán do jižní Afriky, aby potlačil povstání v Matabelsku, požádal, aby se k němu mohl připojit jako nadpočetný (tj. neplacený) nižší důstojník. Jinak se „proviním hloupou zahálkou, jíž budu celý život litovat. Pár měsíců v Jižní Africe mi přinese jihoafrické vyznamenání a velmi pravděpodobně i Hvězdičku od Britské Jihoafrické společnosti (BSAC).********Odtud rychle do Egypta, abych se za rok nebo dva vrátil se dvěma dalšími vyznamenáními. Pak překovám svůj meč v ocelovou skříňku s parlamentními dokumenty… Zbytečně by mi někdo kázal evangelium trpělivosti. Jiní, stejně mladí jako já, už vyběhli na trať. Jak bych se jim pak já mohl vyrovnat?“

Matabelové nepříhodně kapitulovali příliš brzy, takže svůj plán nemohl uskutečnit a místo toho se se svým plukem vydal ze Southamptonu na třiadvacetidenní plavbu do Bombaje (dnešní Mumbaí). Když přirazili k Sassoonovu přístavišti, natáhl ruku po železném kruhu zasazeném do kamenné zdi, jenže převozní člun rozkymácela stopadesáticentimetrová vlna a on utrpěl bolestivé vykloubení pravého ramene. „Vyhrabal jsem se na nohy,“ vzpomínal, „několikrát cosi obecného poznamenal, většinou slova začínající prvními písmeny abecedy********, pofoukal jsem si ramínko a brzy na to zapomněl.“ Následky si však nesl celý život. Pólo musel hrát se zabandážovaným ramenem. Dokázal sice zasáhnout míč, ale při nápřazích nemohl dost vysoko zvednout ruku. „Když se dopustíte velké chyby,“ filozofoval, „může vám posloužit více než to nejuváženější rozhodnutí. Život je celek a štěstí je celek a z žádného celku nelze oddělit jen kousek.“ To platilo i o jeho nehodě v Bombaji.

3. října 1896 dorazili do Bangalúru, kde bylo vojenské velitelství Madráské (dnešní Čennaíské) provincie. Churchill, Barnes a Hugo Baring, další důstojník, se složili na pronájem pohodlného přízemního domu se služebnictvem, čeledíny a komorníky. Bylo to poprvé, kdy Churchill navštívil nějakou součást Britského impéria, a do téhle se rychle beznadějně zamiloval. Láska k ní mu vydržela do konce života a znovu a znovu ovlivňovala jeho kariéru. Právě v Bangalúru se naučil obdivovat to, co později označil za „velké dílo, které Anglie koná v Indii, za její poslání vládnout těm primitivním, ale sympatickým rasám******** k jejich i našemu prospěchu.“ Jednomu svému příteli řekl, že nemá pochyb o tom, že i když je imperialismus pro Británii někdy přítěží, „je oprávněný, pokud je provozován v nesobeckém duchu pro dobro podřízených národů.“ Zhruba 150 tisíc Britů v Indii nemohlo udržovat svůj rádž (panování, vládu) bez aktivní spolupráce obrovského množství lidí z více než třistamilionového národa. Churchill pochopil, že toho lze dosáhnout jedině zachováním prestiže a moci vládců. „Není nic pozoruhodnějšího než moc, jakou má britský důstojník nad domorodým vojákem,“ napsal o rok později. „Snědí sowarové (příslušníci jízdy) se řídí rozkazy mladého anglického vojáka, který jim velí, s podivuhodnou oddaností… Aby zachránili jeho život, obětují svůj vlastní.“

Dnes samozřejmě víme, že imperialismus a kolonialismus jsou zlé ideje založené na vykořisťování, ale Churchillovi, který měl s britskou nadvládou přímou zkušenost, se tak nejevily. Obdivoval způsob, jakým Britové poprvé v indických dějinách nastolili vnitřní mír, a sice díky tomu, co všechno zavedli a vybudovali: železnice, velké zavlažovací projekty, systém základního vzdělání obyvatelstva, denní tisk, rozsáhlý mezinárodní obchod, standardní směnné kurzy, mosty, silnice, akvadukty a přístavy, univerzity, nezkorumpovaný právní systém, pokročilé zdravotnictví, boj s hladomorem, angličtina jako první celostátní jazyk, telegrafní služba, vojenská ochrana před Rusy, Francouzi, Afghánci, Paštuny a dalšími vnějšími hrozbami. Zrušili také satí (upalování vdov na pohřebních hranicích), vymýtili rituální vraždění pocestných a další kruté praktiky. Pro Churchilla to nebyl zlý a paternalistický útlak, takto to chápeme dnes. On dospěl k pevnému a nezvratnému rozhodnutí, že svůj život zasvětí obraně Britského impéria proti všem jeho nepřátelům, domácím i zahraničním. Po celou svoji politickou kariéru znovu a znovu kladl věrnost ideálu impéria nad své vlastní zájmy.

Jedna z jeho sekretářek vzpomínala, jak jí v roce 1944 vyprávěl, že „jako mladý nižší důstojník v Indii často nechápal různé narážky v rozhovoru, a proto se rozhodl, že se musí dovzdělat. Po obědě si pak začal dopřávat chvíle četby vleže.“ Harrow zanechal v jeho vzdělání značné mezery, a tak se Churchill v zimě roku 1896 vrhl do krajně ctižádostivého programu četby a po dvou letech byl stejně sečtělý jako ti jeho vrstevníci, kteří studovali v Oxfordu nebo Cambridgi. „Je mi líto studentů,“ napsal později, „když vidím, jak povrchní život mnozí z nich vedou, zatímco kolem nich se míhají vzácné příležitosti. Nicméně, život člověka musí být přibit buď na kříž Myšlenky, nebo na kříž Činu.“ On sám svým životem dokázal, že někdo dokáže zvládnout obojí.

Churchillův program četby začal dílem Edwarda Gibbona Úpadek a pád Římské říše, které má 4000 stránek. Přečetl je ještě dvakrát a jeho části dokázal citovat zpaměti. Poté se pustil do Gibbonovy autobiografie a pak si přečetl Macaulayovy šestisvazkové Dějiny anglické, které miloval (až na útoky na 1. vévodu Marlborougha), a jeho Písně starověkého Říma. Následoval Jowettův překlad Platónovy Ústavy a klíčové texty Schopenhauera, Darwina, Adama Smitha, Henryho Hallama, Samuela Lainga, Williama Leckyho, markýze de Rocheforta a velmi mnoho dalších titulů – ale žádné romány. Šíře jeho četby byla ohromující. Získal tak enormní intelektuální sebedůvěru, rozhodně větší než dříve. Jeden jeho přítel vzpomínal, že mu půjčil Aristotelovu Etiku Nikomachovu v překladu dr. Welldona. „Velmi dobrá kniha,“ souhlasil Churchill, „ale je zvláštní, na kolik těch myšlenek jsem už dávno přišel sám.“ Matce napsal, že od své četby očekává „kostru logických a konzistentních názorů“. Odpověděla mu, že jeho banka vrátila nekrytý šek na 11 liber, který přesto proplatila. Churchill byl samouk a v jeho znalostech samozřejmě nevyhnutelně zůstaly mezery. Ještě v roce 1906 si pletl básníka Williama Blakea s admirálem Robertem Blakem a nevěděl o Keatsově „Ódě na slavíka“. Když jej na to upozornili, tvrdil jeden jeho přítel, že se „do příštího setkání naučil nejen tu, ale všechny Keatsovy ódy nazpaměť – a odrecitoval mi je nemilosrdně od začátku do konce. Neušetřil mne jediné slabiky!“

Churchill se během pobytu v Bangalúru velmi věnoval studiu politiky. Požádal matku, aby mu poslala co možná nejvíce výtisků politického almanachu The Annual Register. Ty jsou dnes uloženy v Churchillově archivu na Cambridgeské univerzitě a obsahují mnoho podrobných poznámek, které nám ukazují, jak se v tomto oboru vzdělával. Zvolil si svazky, které pokrývají léta 1874–80, tedy dobu, kdy byl ministerským předsedou Disraeli. Četl je velice pečlivě, psal na okraje stránek a příležitostně si podtrhával místa, kde se mluvilo o aspektech imperialismu, zahraniční politice a sociální agendě Konzervativní strany. Ke třem ročníkům almanachu (za léta 1874, 1875 a 1876), v nichž byly zachyceny veškeré debaty v britském parlamentu v době, kdy se narodil a kdy byl ještě batole, dokonce sepsal projevy, které by byl přednesl, kdyby byl tehdy politicky činný, a později je zapracoval do svých knih. Zákon o Skotské církvi, návrh na doplnění Zákona o veřejných školách, Zákon o Nejvyšším soudu – žádné téma mu nebylo cizí natolik, aby o něm nepřemýšlel. Například ohledně hladomoru v Indii v letech 1873–4 si představoval, že by byl podpořil tehdejšího místokrále Indie lorda Northbrooka v rozhodnutí nezakázat export obilí: „Jsem ohromen, že o takovém zákazu někdo někdy vůbec uvažoval. Byl bych řekl, že ceny vyhnané vzhůru hladomorem okamžitě zvýší i cenu obilí, takže žádný zákon není zapotřebí. Jsem proti jakémukoli vměšování vlády do soukromého obchodu.“ Kritizoval i jazyk Registeru. Tam, kde almanach přirovnal Gladstoneovo prohlášení k „blesku padajícímu z tichých nebes“, si na okraj napsal: „Proč nenapsali ‚blesk z čistého nebe‘?“ V ročníku z roku 1874 si tužkou podtrhával, někdy až pětkrát, důležité pasáže, jako například Disraeliho útok na lorda Salisburyho, toho „velmistra posměšků, bagatelizací a urážek“ a také samozřejmě zmínky o dědečkovi, vévodovi Marlboroughovi.

V ročníku 1875 připsal poznámky u projevů R. A. Crosse, ministra vnitra usilujícího o sociální reformy, a rovněž poslance Samuela Plimsolla, reformátora, který vedl kampaň za to, aby na trupu lodí byla vyznačena čára ukazující maximální bezpečnou hloubku ponoru. Plimsoll řekl předsedovi Dolní sněmovny: „Demaskuji darebáky, kteří poslali statečné muže na smrt... Nikdy neustoupím, odhalím je všechny!“ A Churchill to komentoval: „Nedokážu si představit krásnější a slavnější památník ušlechtilého života zasvěceného prospěchu lidského rodu než ‚Plimsollovu čáru‘.“ Ve vzrušených diskusích poslanců objevil kouzlo politiky a to mu pilnou četbou parlamentních zápisů přešlo do krve.

V oblasti zahraniční politiky si opoznámkoval esej o „ideji nárazníkového státu“, jejíž autor argumentoval ve prospěch zřízení několika států, které by oddělovaly Britské impérium od Ruského. Souhlasně si označil Disraeliho výrok o britském „odhodlání udržovat naše impérium“, zatímco zpochybňování práva Británie ovládat Indii, s nímž přišel liberál Robert Lowe, přeškrtl slovy „Krajně hanebná řeč, W.S.C.“ napsanými přes celou stránku.

Churchillovy poznámky nabízejí pronikavý vhled do jeho názorů v době, kdy byl v politickém myšlení začátečníkem. „Pokrok je zákonem lidského rodu,“ komentoval ve svazku z roku 1877 návrh, aby bylo volební právo rozšířeno na dělnictvo. Ohledně Zákona o chudinských obydlích, jímž byla místním úřadům uložena povinnost je za účelem asanace odkoupit, se ptal: „Kdo by sousedovi nepomohl uhasit požár? Ani dobročinnost, ani lítost nemůže ovlivňovat činy vlády. Ta se musí řídit zájmy celé komunity.“ Podporoval trest smrti, protože „v tomto nedokonalém světě je nezbytné uchylovat se k mnoha tvrdým a nekřesťanským skutkům“, a věřil v odstrašující účinky tohoto trestu: „Když jsou dveře naděje navždy zabouchnuty, pak představa, že člověk bude chladnokrevně zabit soustrojím, vzbuzuje v lidech hrůzu.“

V almanachu za rok 1880 opoznámkoval místa, kde byl jeho otec označován za „radikálního stoupence volného nakládání s půdou“ ve sporech o vlastnictví pozemků v Irsku, který „mluvil sarkasticky“, účastnil se „hněvivých diskusí“ a pronesl „břitký projev“, jímž dal návrhu zákona „zdráhavou podporu“. Do svazku za rok 1882 vepsal rozsáhlé poznámky na stránky, které pojednávaly o stížnostech Búrů na Brity v období před první anglo-búrskou válkou roku 1881, a také projevy Josepha Chamberlaina. V almanachu za rok 1885 připsal své poznámky k návrhům zákona o bydlení pracujících tříd a zákona o lékařské první pomoci, kterými konzervativci „naznačili směřování nového toryovství ke státnímu socialismu“.

Velice záhy po otcově smrti došel Churchill k názoru, že sociální reformy nejsou výlučnou doménou liberálů, ale že si je může přivlastnit i to, co nazýval „toryovskou demokracií“. Proto podporoval progresivní daň z příjmu, přičemž chudina by byla od daňové povinnosti zcela osvobozena a příjem, který není výsledkem výdělečné činnosti, by byl zdaněn ve vyšší míře než příjem z práce. Churchill své názory pouze nezdědil po otci, on k nim došel také pečlivou četbou soudobých politických dějin.

Občas z těch svazků probleskne jeho charakteristický smysl pro humor. Zákon o královských titulech, na jehož základě se královna Viktorie stala indickou císařovnou, byl v roce 1875 napaden za to, že má jen udělat dobrý dojem na „milovníky novot a vznešeně znějících titulů“. On k tomu poznamenal: „Musím se zařadit mezi ty, kteří ‚milují vznešeně znějící tituly‘, protože titul, který nezní vznešeně, nestojí za to… Komu by se líbilo být oslovován ‚Vaše bezvýznamnosti‘ nebo ‚Vaše sprostoto‘?“ Ve věci volebního práva žen byl mladý Churchill naprostý šovinista. Argumentoval, že „po tomto právu touží pouze krajně nežádoucí třída žen“ a že „ty ženy, které plní svoji povinnost ke státu, tj. vdávají se a rodí děti, jsou přiměřeně zastupovány svými manželi,“ a proto se „budu neochvějně stavět proti tomuto směšnému hnutí.“ Bylo tomu zčásti proto, že „pokud dáte ženám hlas, musíte jim nakonec dovolit, aby zasedaly v parlamentu jako poslankyně“, což poté nevyhnutelně povede k „předání veškeré moci do jejich rukou.“ Později už tyto názory nezastával (stojí za zmínku, že si vzal ženu, která volební právo žen podporovala). Bylo by ovšem překvapivé, kdyby armádní důstojník ve viktoriánské době měl deset let předtím, než se volební právo žen dostalo do popředí politické agendy, jiné názory.

Svazky almanachu Annual Register nám ukazují, že mezi jeho hrdiny už tehdy patřili Gibbon jako autor a moralista, Disraeli jako státník a rétor a lord Randolph Churchill, jehož řeči si pečlivě zatrhával. Dalším autorem, jehož dílo ho silně ovlivnilo jak v dobrém, tak ve špatném smyslu byl Charles Darwin. Podobně jako mnozí jeho současníci rozšířil platnost Darwinových myšlenek na lidskou společnost a dospěl k názoru, že v průběhu tisíciletí se různé rasy lidí, stejně jako druhy zvířat a rostlin, vyvíjejí různou rychlostí. Od jiných sociálních darwinistů se hluboce lišil tezí, že silnější a „pokročilejší“ lidská plemena – k nimž řadil Anglosasy a Židy – mají úměrně větší mravní odpovědnost k těm, která považoval za slabší a zaostalejší. To odpovídalo jeho silnému smyslu pro zásadu „šlechtictví zavazuje“ a zásadám toryovské demokracie.

Na rozdíl od mnoha tehdejších imperialistů měl Churchillův smysl pro mravní odpovědnost vladařů vůči ovládaným jen málo společného s křesťanstvím. I když později občas naznačil, že věří v existenci Všemohoucího, jehož hlavní povinností zřejmě bylo chránit Winstona Churchilla, nepřijal božství Ježíše Krista. Ve svých projevech použil pět milionů slov, ale nikdy ne slovo „Ježíš“ a jen jednou slovo „Kristus“, a to v jiném kontextu než ve významu „Spasitel“. Jeho názory na náboženství ovlivnila četba Gibbona a knihy Martyrdom of Man, která vyšla v roce 1872. Její autor Winwood Reade v ní tvrdí, že všechna náboženství jsou v podstatě stejná.

Churchill ale měl věroučný systém, který si osvojil v krajně nepravděpodobném místě: v důstojnické jídelně 4. husarského pluku v Bangalúru. V knize Mé životní začátky vzpomínal: „U pluku jsme občas diskutovali o otázkách jako ‚Až tento svět skončí, měli bychom znovu žít v jiném světě?‘ a ‚Žili jsme už někdy v minulosti?‘... Shodovali jsme se v tom, že pokud člověk učiní vše, aby vedl čestný život, bude plnit své povinnosti, zůstane věrný svým přátelům a bude laskavý k slabým a chudým, nezáleží příliš na tom, v co věří nebo nevěří. Takový postoj by se dnes asi nazýval ‚náboženstvím zdravé mysli‘“. Ve skutečnosti byl označen za formu gibbonovského deismu a v žádném případě nebyl křesťanský.

I když Churchill nevěřil v žádné zjevené náboženství, zůstal po celý život nominálním anglikánem, stejně jako téměř všichni konzervativní politikové té doby, a ve svých projevech z 2. světové války se často zmiňoval o Všemohoucím. Svému soukromému tajemníkovi se v 50. letech svěřil: „Nejsem pilířem církve, ale její oporou. Podporuji ji zvnějšku.“ Nepochybně neměl nic proti tomu, že jiní přijali křesťanskou (nebo jakoukoli jinou) víru, a bezvýhradně uznával Ježíše Krista za největšího moralistu dějin, ale jeho vlastní věrouka byla odlišná. Jeden jeho bystrý životopisec napsal: „Pravověrné náboženství nahradil Churchill světskou vírou v historický pokrok: silně zdůrazňoval civilizační misi Británie a Britského impéria.“ Mnohá klíčová rozhodnutí jeho života vycházela z přesvědčení, že Británie a její impérium nejsou jen politické, ale také duchovní entity: imperialismus byl v podstatě náhradou za náboženství. Především ze své rozsáhlé četby Macaulayho a whigovských historiků nasál teorii dějinného vývoje, která za vrchol civilizačního pokroku považovala to, co přijaly anglicky hovořící národy: Magnu chartu, Listinu práv, ústavu Spojených států a parlamentní instituce. Tyto přednosti pak Britové pomalu a pečlivě vštěpovali těm částem světa, jimž vládli. Churchill tedy v jistém smyslu nahradil křesťanskou víru Britským impériem.

Churchill se v Bangalúru nezabýval jen sebevzděláváním, četbou politických knih a duchovním hloubáním. Často hrál pólo: pouhé dva měsíce po příjezdu získal 4. husarský pluk v Hajdarábádu prestižní Golkondský pohár a poté se pokusil zvítězit v Plukovním poháru, přestože se to žádnému jezdeckému praporu z jižní Indie dosud nikdy nepodařilo. Sbíral také motýly. „Má zahrada je plná batolců, bělopásků, otakárků a mnoha dalších druhů krásného a vzácného hmyzu,“ napsal Jackovi. Pak ale jeho sbírku sežrala krysa.

3. listopadu roku 1896 se Churchill v Secunderabádu seznámil s Pamelou Plowdenovou, dvaadvacetiletou dcerou sira Trevora Chichele Plowdena, vyššího úředníka indické státní správy a bývalého poslance. „Musím přiznat, že je to nejhezčí dívka, jakou jsem kdy viděl,“ napsal druhý den matce. „Plánujeme se spolu projet Hajdarábádem na slonu.“ Známost pokračovala a v srpnu roku 1899 se odhodlal sdělit své matce, že přestože má Pamela další nápadníky s titulem, kteří jí nadbíhají, „nyní miluje mne.“ Neměl ale na ženitbu peníze, a i když se s Pamelou neoficiálně zasnoubil, Jackovi se svěřil, že ve stejném postavení jako on jsou podle jeho mínění tři další muži.

V průběhu debat o indické samosprávě se ve 30. letech zpravidla tvrdilo, že Churchill Indii náležitě nezná. V té době už od jeho poslední návštěvy uplynulo třicet let, ale v době, kdy tam byl, po ní podnikal rozsáhlé cesty. Dopisy napsal z Bangalúru, Púny, Tirulmalagiri na Dekánské plošině, z Mamundského údolí, ze Seoni, z parku Guindy, z Dhondu, Itarsi, Nawagai, Umbaly, Inaját Kily, Bádžauru, Hajdarábádu, Raichuru, Mérathu, Péšávaru, z Báránského údolí řeky Indy, z Bombaje, Óttakamandu, Madrásu, Džódhpuru a Kalkaty. „Žár jste mohli zvedat rukama,“ napsal o horkém ročním období, „tížilo vás na ramenou jako ruksak, tlačilo vám na hlavu jako noční můra.“

V Indii se Churchill naučil jak pít (většinou whisky ředěnou značným množstvím sodovky), a zvláště jak se neopít. Po celý život se bavil tím, že se vydával za silného pijana, ale jen málokdy jej někdo viděl opilého. (Za celou 2. světovou válku, při všem tom napětí a stresu, se to stalo jen jedenkrát.) „Byl jsem vychován a naučen, abych opovrhoval lidmi, co se zkárují,“ napsal, „leda že tak učiní při nějaké výjimečné události nebo nějakém výročí.“ Navzdory veškeré pozdější nacistické propagandě a vlastnímu vtipkování pití jen zřídkakdy ovlivnilo jeho úsudek, protože jeho schopnost snášet velké množství alkoholu byla mimořádná. „Jedna sklenka šampaňského vyvolá pocit rozjařenosti,“ napsal později. „Posiluje nervy, příjemně vzrušuje představivost, zlepšuje bystrost. Celá láhev má opačný účinek. Přemíra působí letargické znecitlivění. Stejné je to s válkami. Kvalitu obojího nejlépe oceníte usrkáváním.“ Vše nasvědčuje tomu, že Churchill alkohol miloval, že jej zpravidla usrkával, že měl vůči němu odolnost a že jen málokdy jím byl ovlivněn.

Nehody jej nepřestaly pronásledovat. V březnu spadl z koně a poranil si levé rameno, když dopadl na zem tvrdou jako skála, ale pólo hrál dál s otěžemi přivázanými k zápěstí. V dalším měsíci mu selhala střelná zbraň a úlomky kulky jej zranily na ruce. V květnu, když se plavil do Anglie na tříměsíční dovolenou, kterou si nastřádal, už měl všeho dost a označil Indii za „bezbožnou zemi snobů a otravů“. Ve chvílích mezi záchvaty „hrozivé“ mořské nemoci se spřátelil s plukovníkem Ianem Hamiltonem, který v Indii vedl výcvik střelby z mušket, a navštívil Pompeje a Řím (naštěstí pro Řím, protože jej v roce 1944 odmítl bombardovat).

26. července roku 1897 pronesl svůj první oficiální veřejný projev. Vyslechla jej asi stovka členů Petrklíčové ligy na bathském předměstí Claverton Down. Po krátké zmínce o diamantovém jubileu královny Viktorie, které se slavilo v předešlém měsíci, se zaměřil na návrh zákona o platech dělnictva: „Britské dělnictvo může skládat větší naděje ve stoupající vlnu toryovské demokracie než ve vysušenou odpadní rouru politického radikalismu,“ řekl elegantně. Odměnou mu byl smích a jásot. Pak přidal několik vtipů na účet radikálů a liberálů a svůj projev zakončil na téma britského impéria:

Jsou tací, kteří tvrdí, že tímto jubileem naše impérium dosáhlo vrcholu své slávy a moci a že nyní začneme upadat, stejně jako Babylon, Kartágo nebo Řím. Nevěřme těmto škarohlídům a vyvraťme jejich depresivní krákání svými činy dokazujícími, že náš národ neztratil svoji sílu a životaschopnost a že jsme odhodláni udržet impérium, které jsme jako Angličané zdědili po otcích, a že naše vlajka bude hrdě vlát nad mořem, náš hlas bude slyšet na evropských shromážděních a naše panovnice se bude opírat o lásku svých poddaných. Pak budeme i nadále kráčet směrem, který nám ukázala vševědoucí ruka a splníme své poslání – přinášet mír, civilizaci a dobrou vládu i do těch nejvzdálenějších končin Země.

To je přímo ukázkový projev odpovídající duchu éry bojechtivého pozdně viktoriánského imperialismu. Churchill v knize Mé životní začátky vzpomínal, že posluchači „propukali v jásot ve správných chvílích, když jsem se schválně odmlčel, abych jim k tomu poskytl příležitost, a dokonce i jindy, kdy jsem to neočekával. Nakonec hlasitě a dosti dlouho tleskali. Tak jsem to přece jen dokázal!“ List Morning Post, který podporoval torye, uveřejnil krátký úvodník, v němž ohlašoval příchod nového politika na scénu, zatímco liberální Eastern Morning News jen opovržlivě poznamenal, že „politický talent je to poslední, co se dědí“. Ukázalo se ale, že Churchill je politicky daleko talentovanější než jeho otec. Po clavertonském projevu získal důvěru v to, že by se po získání praktických zkušeností mohl stát schopným veřejným řečníkem.

Lord Salisbury byl v srpnu roku 1895 znovuzvolen a zahájil „ráznou“ politiku, která měla impérium střežit aktivní ochranou hranic, kdekoli byly ohroženy. Churchill záhy získal postavení, v němž mohl uskutečnit misi ve prospěch impéria „v nejvzdálenějších končinách Země“. V srpnu roku 1897 se dověděl, že za paštunské vzpoury na severovýchodní hranici bylo velení Malakandského polního vojska (MFF) čítajícího tři brigády svěřeno siru Bindonu Bloodovi. Okamžitě ho požádal, aby se k vojsku mohl připojit, přestože se 4. husarský pluk této akce účastnit neměl. Blood mu odpověděl: „Velice obtížné, nejsou volná místa, přijeďte jako korespondent, pokusíme se vás zařadit.“ Churchill tedy požádal o uvolnění ze svého pluku na dalších šest týdnů, za pět dní přejel vlakem více než 3000 kilometrů z Bangalúru do Nowshery, železničního překladiště MFF, a přihlásil se do služby. Koupil si také bělouše, což byla vědomá reklama sebe sama, potenciálně sebevražedná. „Více než po čemkoli jiném toužím, abych získal pověst fyzicky odvážného,“ napsal své matce poté, co mu pomohla sjednat smlouvu s novinami Daily Telegraph, které mu platily 5 liber za sloupek. V uniformě 4. husarského pluku byl ale na prvním místě voják, a teprve na druhém žurnalista.

16. září 1897 vpochodovalo 12 tisíc mužů Malakandského polního vojska do Mamundského údolí. Byla to trestná výprava, která měla spálit úrodu nepřátel, porážet stromy, zasypávat studny, ničit vodní hráze a srovnávat vesnice se zemí odplatou za opakované útoky na území ovládané Brity. „Samozřejmě je to kruté a barbarské,“ napsal Churchill, „stejně jako vše za války, ale jen nemyslící člověk bude považovat za legitimní někoho usmrtit a za nelegitimní zničit jeho majetek.“ Domorodci příležitostně podnikali náhlé a smrtící protiútoky a koho zajali, toho umučili k smrti. Churchill s expedicí osobně nesouhlasil, ne však z humanitárních důvodů. Blooda měl rád a obdivoval jej a vinu za tento podnik přičítal „rázné“ imperiální politice lorda Salisburyho. „Finančně nás to zničí,“ napsal své matce. „Je to nemravné, vojensky je to sporné a politicky je to chyba. Ale teď už se nemůžeme zastavit.“

Churchill bojoval udatně. Ve zprávách z bojiště byl chválen za „odvahu a rozhodnost“ a za to, že se „v kritických okamžicích aktivně zapojil“, ale vytouženou medaili za odvahu nezískal. „Projel jsem na svém běloušovi podél celé linie střetu, kde si všichni ostatní lehali na zem, aby se kryli,“ pochlubil se matce. „Asi to bylo nerozumné, ale já hraji vysoko, a pokud mám publikum, není nic příliš odvážné nebo příliš ušlechtilé. Bez diváků, to je jiná!“ O mnoho let později se na onu výpravu díval více fatalisticky. „Oni chtěli střílet na nás a my zase na ně. Mnoho lidí bylo zabito a na naší straně musela britská vláda platit vdovám penze, další byli těžce zraněni a do smrti kulhali, bylo to všechno velice vzrušující a pro ty, kteří nebyli zabiti nebo zraněni, i velice zábavné.“ Méně zábavná tehdy byla smrt jeho přítele poručíka Williama Browne-Claytona z pluku Royal West Kent, kterého odnesli „na nosítkách doslova rozsekaného na kusy“, jak napsal matce. „Musím se přiznat, že jsem se tehdy výjimečně rozplakal.“ V pozdějším životě se Churchill dokázal rozplakat velice snadno.

Když se v říjnu vrátil do Bangalúru, začal psát svoji první knihu Příběh malakandského sboru. A zuřil, když zjistil, že Telegraph uvedl jako autora jeho článků „mladého důstojníka“, nikoli jmenovitě jeho. Hořce si své matce postěžoval, že své články psal proto, aby voličstvu ukázal svoji osobnost. „Doufal jsem, že bych z nich mohl vytěžit politickou výhodu.“ Odpověděla mu, že psaní článků do novin je pro armádního důstojníka „velmi neobvyklé a mohlo by ti způsobit obtíže.“ „Pokud se mám vyhýbat ‚neobvyklým‘ věcem, stěží budu mít šanci stát se něčím víc než průměrným člověkem,“ odepsal jí. „Byl jsem na své příspěvky hrdý a chtěl jsem na nich postavit svoji pověst.“ Obava, že se stane průměrným člověkem, vyvolávala v mladém Churchillovi téměř děs. Zoufale potřeboval pověst pozoruhodného člověka, aby získal stranická sdružení ve volebních obvodech: ta se v té době totiž autonomně rozhodovala o tom, kdo je bude zastupovat, a dobře situovaní toryovští kandidáti, kteří mohli slíbit, že finančně přispějí do jejich pokladny, by proti němu byli ve výhodě.

V listopadu roku 1897 napsal třiadvacetiletý Churchill článek s názvem „Kostra rétoriky“. I když do té doby pronesl jen dva projevy, z nichž jeden byl před publikem skládajícím se ze zpustlíků a prostitutek v prostorách varieté, ukázal, že si dokonale osvojil teorii veřejných proslovů, i když prozatím ne praxi. Mnohé z toho, co v tak raném věku napsal, se v jeho životě opakovaně potvrdilo:

Ze všech nadání, jimiž jsou lidé obdarováni, není žádné tak vzácné jako dar řečnický. Ten, kdo jej má, má v rukou trvalejší moc než velký panovník. Je ve světě nezávislou silou. Ten, koho zradí přátelé, kdo je zbaven úřadu, je díky řečnickým schopnostem stále mocný… Nedokáže mu odolat shromáždění zasmušilých občanů, kteří se chrání cynismem těchto prozaických dní. Od chladného mlčení přecházejí k váhavému souhlasu a odtud k úplnému souladu s řečníkem. Potlesk se stává hlasitějším a ozývá se častěji, vlny nadšení zesilují, až všechny zachvátí neovladatelné emoce a vášně, jejichž zaměření už publikum neurčuje… Zdá se, že ty nejlepší projevy v anglickém jazyce mají některé rysy společné… To opravdové, vrcholné řečnické umění se nedostává darem, nedá se jen tak získat – tu jeho moc je třeba si pěstovat. Zvláštní povahu a talent musí mít řečník vrozené, ale musí je rozvíjet praxí. Řečník je skutečný. Umění řečnit je zčásti umělé… Řečník je ztělesněním vášní davu… Aby mohl posluchače přimět k slzám, musí sám slzet. Aby je mohl přesvědčit, musí sám věřit. Často může být nekonzistentní, ale nikdy vědomě neupřímný.

O nikom tato slova neplatí více než o samotném Churchillovi.

„Pozornost posluchačů může někdy upoutat lehké koktání či řečová vada,“ napsal dále ve svém textu, „ale myšlenky dokáže nejlépe vyjádřit jasný a znělý hlas.“ Protože však už od útlého mládí vyslovoval hlásku s jako š, nechal se vyšetřit královským lékařem Felixem Semonem, který mu sdělil, že pomoci mu mohou jedině praxe a vytrvalost, neboť jeho ústa a jazyk jsou po fyzické stránce v pořádku. A tak Churchill začal cvičit výslovnost a stále dokola si opakoval logopedické říkanky. V roce 1905 požádal Semona, aby mu odstranil to, co považoval za nežádoucí vazivo na jazyku, a ten to naštěstí odmítl. Ještě mnoho let poté bylo Churchillovo šišlavé s jasně patrné, dokonce ještě v roce 1913 jeden novinář napsal: „Tato vada řeči by byla většinu mužů zničila. Pan Churchill vás na ni nechává zapomenout pouhou energií své mysli a chování.“ Jak ukazuje jeho esej, Churchill si toto omezení uvědomoval, ale nepovažoval je za překážku své politické kariéry.

Podle Churchilla je k řečnickému umění zapotřebí pět „prvků“. Prvním je „znát přesný význam slov“, tj. „vždy použít nejlepší možné slovo“. Jako příklad uvedl výraz „zarytý“, kterým popisoval Skoty. Věřil v „obecně užívaná krátká********, prostá slova“. Přestože slova měla být krátká, o větách to neplatilo, pokud měly svůj vnitřní rytmus. Druhým prvkem řečnického umění je zvuk: „Vliv zvuku na lidský mozek je dobře známý. Věty řečníka, pokud je opravdu dobrým řečníkem, se postupně prodlužují, plynule na sebe navazují a zvučně znějí. Vyváženost větných úseků vytváří kadenci, která připomíná spíše blankvers než prózu.“ V poukazu na nerýmovaný verš se odráží jeho celoživotní láska k Shakespearovi, jehož díla hluboce ovlivnila styl jeho řečnictví a psaní, utvrdila v něm pocit britské výjimečnosti a inspirovala ho k pozdějšímu psaní poznámek k projevům v blankversu. (Pro pobavení si dokonce vymyslel kousek kvazi-Shakespearova textu, kterým často napálil ty, kteří Shakespearovy hry znali méně důvěrně než on.)

Třetím prvkem řečnického umění je stálé kupení argumentů. „Předkládá se řada faktů, které všechny směřují společným směrem. Posluchači už závěr předvídají a poslední řečníkova slova se ozývají do hřmícího souhlasu.“ Čtvrtým prvkem je užívání podobenství, „překládání zjištěné pravdy do prostého jazyka“. Příklady citoval z projevů lorda Salisburyho a Macaulayho a rovněž i svého otce: „Naše panování v Indii je jako tenká vrstva oleje, která se šíří a chrání před bouřemi ohromný a hluboký oceán lidství.“ Churchillovy projevy jsou plné příměrů, zdánlivě přirozených, které ale, jak je patrné z jeho eseje, byly všechny součástí promyšleného řečnického umění.

„Tendence ke krajnímu přehánění, přehánění tak divokému, až se rozum vzpírá, je ve většině projevů evidentní,“ napsal Churchill o pátém a posledním prvku. „Emoce řečníka i posluchačů jsou rozbouřeny a musí být nalezeny nějaké jazykové prostředky, které vyjádří vše, co všichni zúčastnění cítí. Obvykle nějaký krajně neobvyklý obrat vyjadřující zásady, které zastávají… Účinek emfatického jazyka v politickém boji je ohromný. Vzletná slova se stávají hesly stran a krédem národů.“ Churchill citoval z projevů Williama Pitta staršího a velkého amerického řečníka Williama Jenningse Bryana a tvrdil, že řečník se „nedokáže ubránit touze vyjádřit své názory v nadsázce nebo dovést svoji argumentaci až na samý vrchol“.

Po celou svoji politickou dráhu byl Churchill kritizován za to, že ve svých projevech používá přehnaně emfatický jazyk. Jen málokdo pochopil, že to bylo zcela úmyslnou, integrální součástí jeho řečnické techniky. Tato „přehánění“, jak jim říkal, mu měla přinést slávu a pozornost, aby se o něm hodně mluvilo, ale zároveň jej zatahovala do sporů a vyvolávala značnou nedůvěru. Hitlerův vzestup v době, kdy se začala rýsovat hrozba 2. světové války, nakonec plně oprávnil nadsázky, které již po desetiletí užíval v souvislosti s jinými, méně významnými problémy.

V oblibě měl také staromódní výrazy. V roce 1898 zakončil dopis své matce slovy: „Tímto uzavírám svůj list, bys neklesla umdlena… Adieu“. I v pozdně viktoriánském období bylo takové vyjadřování archaické. Anachronické jazykové prostředky často velice efektivně používal ve válečných projevech, například slova jako „sok“ místo „nepřítel“ a obraty jako „od těch čas“.

Článek „Kostra rétoriky“ naštěstí nebyl nikdy uveřejněn, neboť by byl ohrozil jeho pozdější proslovy. Je ale pozoruhodné, kolik z jeho největších projevů pronesených za 2. světové války odpovídá všem pěti prvkům tohoto klíčového eseje napsaného o více než čtyřicet let dříve. Dobře zvolená slova, pečlivě vybroušené věty, hromadění argumentů, využívání příměrů a nadsázky: pět součástí kostry rétoriky největšího řečníka své doby. Churchill článek zakončil gibbonovskou******** větou: „Řečnický učeň se může kojit nadějí, že lidská přirozenost nakonec kapituluje před houževnatým pozorováním, klíčem k srdcím lidí.“

Churchillovy dopisy z té doby zpravidla působí dojmem, že už tehdy psal pro budoucí generace. „Z filozofického pohledu, moje drahá matko, nestojí kulky za úvahu,“ napsal jí z Bangalúru těsně před Vánoci roku 1897. „Navíc jsem tak domýšlivý, že nevěřím, že by bohové stvořili tak silnou bytost jako já kvůli tak prozaickému konci. V každém případě na tom nezáleží… Sláva, i když je vysmívaná, melodramatizovaná a ponižovaná, je přece jen tou nejlepší věcí na světě.“ Stejně jako v tomto dopise i v případě ostatní Churchillovy korespondence nesmíme zapomínat, že přinejmenším zčásti žertoval – kritikové často přehlížejí skutečnost, že mnohé, co řekl a napsal, mělo spíše okouzlit a pobavit, ne být bráno doslovně. Jeho marnivost se mísila se sebeironií, takže nebyla odpuzující. V tomto duchu se například vyjádřil v dalším dopise své matce: „Já samozřejmě, což ty už nějakou dobu víš, sám v sebe věřím.“

„Zasvětím svůj život zachování našeho velkého Impéria a snaze udržovat vzestup anglického lidu,“ napsal v témž dopise z prosince roku 1897. „Nikdo nebude moci tvrdit, že mne ovlivnily sprosté, přízemní ohledy na osobní bezpečnost. Vím velmi dobře o skličující a chmurné stránce své povahy a nejsem k ní slepý, ale pokud existuje situace, v níž se za sebe nestydím, je to na válečném poli.“ Zbabělost v bitvě tedy považoval za „sprostou“.

V lednu roku 1898 si vzal desetidenní povánoční volno a strávil je v Kalkatě u hraběte Elgina, místokrále Indie, hledáním podpory pro svou účast na výpravě k severozápadní hranici do údolí Tirah. Nasadil všechny páky včetně nátlaku na vrchního velitele. Nejvíce mu pomáhali Ian Hamilton a pobočník velitele expedice kapitán Aylmer Haldane, ale k Churchillovu velkému zklamání vše skončilo jednáním s kmeny. Žádný příběh o vojenském tažení do Tirahu neměl vzniknout. „V téhle době ostrých loktů se člověk musí snažit, aby se protlačil mezi ty nejlepší,“ napsal matce. Není divu, že jej vrstevníci začali považovat za snaživce propagujícího sebe sama a za lovce medailí. „Často jsem se potkával se světlovlasým, zdravě vyhlížejícím nižším důstojníkem 4. husarského pluku, který moc mluvil,“ vzpomínal kapitán Hubert Gough.

Byl to Winston Churchill. Právě se vrátil z bojů severně od Péšávaru… Stoupl si před krb… a všem ostatním sebevědomě přednášel o vedení operací… Já sloužil u 16. jezdeckého pluku a s tím jeho poněkud namyšleným postojem jsem vůbec nesouhlasil. Něco v takovém stylu by v naší důstojnické jídelně nebylo tolerováno, ale v jídelně dělostřeleckého pluku se ho nepokusili zkrotit ani přítomní generálové, ani nikdo jiný. Divil jsem se, jak to ti generálové mohou snášet, ale už tehdy jsem si nejasně uvědomoval, že se báli jeho a jeho ostrého pera.

Gough a další kritikové z armádních řad nikdy neocenili, že se vždy tlačil do míst, kde mu hrozilo smrtelné nebezpečí, nikoli směrem opačným.

Když se Churchill koncem ledna vrátil do Bangalúru, zastihly jej znepokojivé finanční zprávy. Aby mohla restrukturalizovat své finance, chtěla si Jennie vzít půjčku ve výši 17 tisíc liber (dnes 1,7 milionu liber), což vyžadovalo jeho souhlas (Jack byl ještě neplnoletý), neboť půjčka by byla zaručena fondem z dědictví po lordu Randolphovi. „Mám-li se vyjádřit upřímně,“ napsal jí Churchill, „není pochyb o tom, že jsme oba, ty i já, stejně lehkomyslní – rozhazovační a marnotratní. Oba víme, co je dobré, a oba bychom to rádi měli. Splácení necháváme na budoucnosti… V zásadě jde o to, že jsme zatraceně chudí.“ Dokumenty nicméně podepsal a Jackovi napsal zoufalý dopis se slovy: „Tím jediným, co mi v životě dělá starosti, jsou peníze.“

15. března vyšla jeho kniha Příběh malakandského sboru. Recenzenti ji označili za skvělou a autorovi vynesla ekvivalent dvouletého žoldu. Otřesně mizernou práci odvedl korektor, Churchillův strýček Moreton Frewen, který si za to vysloužil přezdívku „Smrtelně nebezpečná troska“********. I tak v textu znějícím jako z počátku 18. století najdeme spoustu churchillovských trefných průpovědí, jako například „Existuje nejen odvaha občanská, ale i světoobčanská“, „Vše, co dokáže měnit lidské duše ve vraždící ďábly – jakýkoli způsob ovlivňování, jakýkoli popud – dohání tyto horaly ke zrádným a násilným činům“, „Je lépe být původcem zpráv než jejich příjemcem, je lépe být hercem než kritikem“ nebo „Nic v životě tak nepotěší, jako když vás nezasáhne vypálená kulka.“

Kniha nebyla jen o taktice malakandského tažení. Obsahovala Churchillovy úvahy o širší strategii a povaze nepřítele, jemuž Britské impérium čelilo na území podél dnešní afghánsko-pákistánské hranice. Kritizovala britskou generalitu, i když ne Bindona Blooda osobně. Churchill napsal: „Generál, který nemá ‚tah‘, který se každé ráno netěší na boj a nemá konkrétní záměr, který se nepokouší o hrdinské úspěchy a který se stále dívá na hodinky, utrpí málo obětí a nedosáhne velké slávy.“ Psal také velice kriticky o Tálibech, sektě radikálních islamistů, od nichž moderní Tálibán odvozuje svůj název: „Jsou stejně zkaženého rodu jako ti, kteří žijí na okraji lidstva: krutí jako tygr, ale méně čistotní; stejně nebezpeční, ale ne tak krásní“. Byl přesvědčen, že jejich tvrdošíjné vyžadování rigidní podoby islámu udržuje afghánský lid „v zajetí ubohých pověr“ a že jejich „náboženství, které se opírá především o šíření mečem, podněcuje divoký a nelítostný fanatismus“. Islám, konstatoval dále,

stupňuje zuřivou netoleranci, místo aby ji omezoval. Původně byl šířen mečem a od té doby jeho stoupenci, více než stoupenci všech ostatních náboženství, trpí touto podobou šílenství. Ovoce trpělivé práce, vyhlídky na materiální prosperitu, strach ze smrti, to vše je ve chvíli odhozeno. Emocionálnější Paštunové nedokáží odolat. Veškeré racionální úvahy jsou zapomenuty. Jakmile se zmocní zbraní, stávají se z nich ghaziové [fanatici ve válce proti nevěřícím] – stejně nebezpeční a stejně nerozumní jako vzteklí psi. A jako s takovými je třeba s nimi zacházet.

„Civilizace je konfrontována s militantním mohamedánstvím,“ napsal závěrem. „Síly pokroku se střetávají se silami reakce. Náboženství krve a války stanulo proti náboženství míru. Naštěstí je náboženství míru obvykle lépe vyzbrojeno.“ Na severozápadní hranici a záhy poté v Súdánu se Churchill setkal s islámským fundamentalismem zblízka. Byla to forma fanatismu, který se v mnoha klíčových aspektech – svojí naprostou nesmiřitelností, opovrhováním křesťanstvím, odporem k liberálním západním hodnotám, násilnými praktikami, požadováním totální podřízenosti a tak dále – podobal politickému fanatismu, s nímž se střetl o čtyřicet let později. Ani jeden ze tří britských ministerských předsedů 30. let – Ramsay MacDonald, Stanley Baldwin a Neville Chamberlain – se v mládí osobně s takovým extremismem nikdy nesetkal. Proto jen tragicky pomalu rozpoznávali povahu nacistické ideologie. Churchill v mládí s fanatismem bojoval a rozeznal jeho podstatné stránky dříve než kdokoli jiný.

Daleko od Indie doutnal konflikt mezi Britským impériem a islámskou mocností, který se nedařilo urovnat vyjednáváním. Mahdistické impérium, v jehož čele stál Abdulláh al-Taaši (známý jako Chalífa), na vrcholu své moci v roce 1898 kontrolovalo Súdán, Jižní Súdán a části Etiopie a Eritreje. Celých třináct let poté, co se Chalífův předchůdce Muhammad Ahmad (Mahdí) zmocnil Chartúmu a zabil britského generála Charlese Gordona, se vláda lorda Salisburyho konečně odhodlala vyslat anglo-egyptskou výpravu pod velením generálmajora Herberta Kitchenera, aby se pomstila a aby ochránila jižní část Brity ovládaného Egypta.

Churchill po účasti v nadcházejícím súdánském tažení toužil. „Zdvojnásob své snahy v tomto smyslu,“ instruoval matku. „Mohlo by to hodně ovlivnit moje plány do budoucna.“ Dovedl být uštěpačný vůči své matce, která investovala značné úsilí do podpory jeho kariéry a sjednávání jeho kontraktů, ale po její smrti připustil: „V mém zájmu udělala vše, co mohla, nic neopomněla, vše dotáhla do konce.“ Oceňovala jeho nadání a ctižádost a to konečně probudilo její mateřské instinkty. Nyní ale oba stáli před problémem: jak Kitchener, tak jeho štábní důstojník Douglas Haig byli zásadně proti účasti novinářů na výpravě, zejména jim vadil důrazný a prominentní člověk jako Churchill, o němž se vědělo, že se v tisku nezdráhá kritizovat ani generály. „Byla to antipatie, ještě než jsme se setkali,“ napsal později Churchill. Rozhodnutí však ve skutečnosti nebylo osobního rázu. Kitchener řekl korespondentovi listu Times, že Churchill nemá v úmyslu zůstat v armádě, že ji „jen využívá“, a že by tedy neměl zabírat „místo jiným, jejichž povolání je v sázce“.

Když se Churchill vrátil na dovolenou do Británie, obdržel dopis od soukromého tajemníka lorda Salisburyho s pozváním, aby premiéra navštívil v jeho kanceláři na ministerstvu zahraničí. „Uvítal mne ve dveřích,“ vzpomínal Churchill, „a okouzlujícím gestem mne vyzval, abych šel dál a posadil se na malou pohovku uprostřed jeho velké pracovny.“ Salisbury sice politickou kariéru lorda Randolpha zničil za jediný den, ale jeho synovi nabídl pomoc. To mohlo být pouhou zdvořilostní frází, ale Churchill jej okamžitě vzal za slovo. Salisbury napsal lordu Cromerovi, nejvyššímu správci v Egyptě, a požádal ho, aby se za Churchilla u Kitchenera přimluvil – ten ale zůstal neoblomný. Nakonec prostřednictvím lady Jeuneové, manželky rodinného známého, který se přátelil s generálním pobočníkem Evelynem Woodem, získal Churchill místo nadpočetného poručíka u 21. jezdeckého pluku, a to pouze proto, že poručík P. Chapman zemřel, čímž se pro něj uvolnilo místo. Byl to jediný britský jezdecký pluk v Kitchenerově anglo-egyptské armádě.

Churchill dostal rozkaz, aby se neprodleně dostavil na velitelství do Káhiry. „Rozumí se, že budete cestovat na vlastní náklady,“ stálo v dopise z ministerstva války, „a že v případě, že v nadcházejících operacích nebo z jakéhokoli jiného důvodu zahynete nebo budete raněn, nedotkne se to nijak fondů Britské armády.“ Prostřednictvím Olivera Borthwicka, svého přítele, jehož otec vlastnil list Morning Post, si Churchill dohodl honoráře ve výši 15 liber za sloupek, trojnásobek částky, kterou dostával v Malakandu. Za šest dnů dorazil do Káhiry, přičemž z Marseilles se vydal na nákladní lodi bez pravidelného plavebního řádu, aby jej nemohla kontaktovat Indická armáda, kterou požádal o další uvolnění. Říkal si, že jakmile dorazí do Egypta, nebude snadné jej odvolat.

******** Cigarety považoval za „ohavné věci“, i když si občas výjimečně zapálil tureckou cigaretu. (Murray, Bodyguard, str. 87)

Vyznamenání obdržel, Hvězdičku ne. [BSAC zastupovala britské koloniální zájmy v Africe a ke své ochraně měla i vlastní armádu. Churchill zjevně neodolal nabízející se slovní hříčce: star hvězda, hvězdička, zatímco slovem the Star se označují velké prvotřídní diamanty. (Pozn. red.)]

Eufemismus pro sakrování, sprostá slova (v angličtině často začínají prvními písmeny abecedy). (Pozn. red.)

******** Slovo race má v angličtině mnoho významů: rasa, kmen, etnikum, národ, kulturní společenství, civilizace... Podle kontextu je v této knize také překládáno. Musíme si také uvědomit, že významy slov se v průběhu času mění: naše obrozenecké „Čechů plémě“ označovalo čistě jen národní pospolitost. (Pozn. red.)

******** Základem anglické slovní zásoby jsou krátká slova germánského původu (jazyk prostého lidu), delší jsou později přebíraná slova z latiny a francouzštiny (jazyk vzdělaných vrstev). (Pozn. red.)

Gibbon velice pečlivě stavěl své věty a využíval mnohoznačnosti slov, takže celek je pak významově vícevrstevnatý – pod základním významem se obvykle skrývá nějaký osten (ironie) nebo vtípek. V této větě je podstatná formulace: příroda vám odkryje svá tajemství, jen pokud ji budete pozorovat a budete v tom vytrvalí. Základní význam: bude-li řečník-začátečník dlouhodobě studovat chování lidí v publiku, naučí se nahlížet do jejich srdcí (do srdcí lidí). Význam v podtextu: nezkušený mladík („ukecávač“), který dívce dlouhodobě věnuje zvýšenou pozornost, nechává nahlédnout do svého srdce (do srdcí mužů). Aby si angličtiny znalý čtenář mohl větu plně vychutnat, zde je její původní znění: The student of rhetoric may indulge in the hope that nature will finally yield to observation and perseverance, the key to the hearts of men. (Pozn. red.)

Hříčka nabízející se díky výslovnosti: Moreton Frewen – mortal ruin. (Pozn. red.)

kapitola 3

Z Omdurmánu přes Pretorii do Oldhamu, srpen 1898 – říjen 1900

Chtěli byste v životě vystoupit na vrchol?… Musíte pracovat, zatímco jiní se baví. Toužíte si vydobýt pověst odvážného člověka? Musíte riskovat život.

Churchill, Savrola

Nádherný pohled. Dojal mne a srdce se mi prudce rozbušilo: otrhaní špinaví vojáci zanedbaného vzhledu, avšak opálení a tvrdí jako ocel, a obránci v úhledných uniformách, ale nezdravě bledých tváří.

Churchill siru Georgi Riddellovi o vstupu britských vojsk do Ladysmithu

2. srpna roku 1898 se Churchill v Abbassijských kasárnách v Káhiře účastnil přehlídky v khaki uniformě, kamaších a širokém koženém opasku s revolverem a dalekohledem. Odtamtud se vydal do Kitchenerova hlavního stanu u Chartúmu přes Luxor, Asuán, Esetin chrám a Vádí Halfu. Šest set padesát kilometrů pouště překonal po železnici, která byla postavena speciálně pro toto tažení. O dva týdny později dorazil do Chartúmu, kde se „vody mohutné Atbary vlévají do mohutného Nilu.“ Cesta nebyla bezpečná – důstojník, který vyrazil z Káhiry s oddílem jezdectva těsně před ním, padl do léčky a byl zabit spolu se všemi svými muži. V polovině srpna strávil Churchill nepříjemnou noc bez jídla a vody poté, co se oddělil od konvoje a ztratil v poušti. Bloudil pak více než sto kilometrů, ale nakonec jej opět našel díky „nádhernému souhvězdí Orion. Nikdy ten obr nevypadal skvostněji“. Orion jej dovedl k Nilu a pravděpodobně mu zachránil život.

28. srpna se Anglo-egyptská armáda vydala na pochod. „Cítili jsme, jak se nad námi sklání slunce a propaluje nám žhavými paprsky tělo,“ vzpomínal Churchill. Už po čtyřech dnech jej plukovník Rowland Martin, velící důstojník pluku, vyslal za Kitchenerem se vzkazem, že se k němu rychle blíží Chalífova armáda čítající něco přes 50 tisíc dervišských bojovníků, v koloně zhruba sedm kilometrů dlouhé.

Churchill jel tryskem, asi deset kilometrů pouště urazil za čtyřicet minut. Kitchenerova armáda postupovala v bojové formaci. Kitchener se jej zeptal, jak dlouho bude podle jeho názoru trvat, než se obě vojska střetnou. „Máte přinejmenším hodinu,“ odhadl Churchill, „pravděpodobně hodinu a půl, pane, když budou postupovat současným tempem.“ Ale dervišové se zastavili a zůstali do rána v Omdurmánu na předměstí Chartúmu, zatímco Kitchenerovo vojsko o síle 25 800 mužů zaujalo postavení zády k Nilu.

Churchill se vrátil ke svému pluku, kde mu poručík David Beatty, důstojník, který velel dělovému člunu na řece, místo provolání slávy hodil láhev šampaňského. „Spadla do vody,“ vzpomínal Churchill, „ale díky laskavé Prozřetelnosti skončila na mělčině a dno bylo měkké. Vlezl jsem do vody po kolena a zmocnil se toho vzácného daru, který jsme pak vítězně odnesli do naší jídelny.“ V následujícím roce pak vyprávěl jednomu svému americkému známému, jak se toho večera bavili recitací dětských říkadel, a pochlubil se, že i on jich má „velkou zásobu a umí je velice zábavně recitovat, kdykoli si to situace vyžaduje“.

„Slunce nám už nepřišlo tak parné a hodiny tak dlouhé,“ vzpomínal Churchill v následujícím roce. „Přece jen tam ti derviši byli. Nebyla to marná výprava. Únava z pochodu, horko, hmyz, nepohodlí – to vše bylo zapomenuto. Byli jsme ‚v kontaktu‘ a být v kontaktu je skvělá věc, protože tím se celý život stává skvělým a plným vzrušení, což je něco, co radosti lovu, intelektu nebo lásky nikdy nemohou překonat a čemu se jen vzácně mohou vyrovnat.“ O třicet let později napsal: „Tomu říkáte vzrušující zábava? Zkuste přetrumfnout tohle: jet na koni za rozbřesku v dostřelu postupující armády, všechno vidět, všeho si všimnout a při tom psát zprávu pro velitelství!“ Není divu, že si po takových výrocích získal pověst milovníka války, přestože vždy zdůrazňoval, že boje, o nichž mluví, byly na hony vzdáleny industrializovaným hrůzám 1. světové války. Od přímého svědka existuje jen jedno další známé vylíčení momentu bezprostředně před akcí, a sice od kapitána Roberta Smytha. Churchill je v něm uveden jako „korespondent“. Smyth mu vyčítal, že se během průzkumné mise odkryl nepříteli tím, že zůstal v sedle, zatímco ostatní z koní seskočili. „Střelci uprostřed si toho všimli a vypálili dvě dávky,“ uvedl Smyth v hlášení. „Všude kolem svištěly kulky a dopadaly na kameny.“ Naštěstí dostali rozkaz, aby se okamžitě stáhli, a když plukovní pobočník káral Smytha za to, že se zbytečně vystavil palbě, on jej správně opravil: „Byla to chyba korespondenta.“

Výpad, který v pátek 2. září roku 1898 podnikl 21. jezdecký pluk v bitvě u Omdurmánu, byl největším útokem britské jízdní kavalerie za čtyřiačtyřicet let od krymské války. I když se pár útoků jízdy odehrálo i později, za búrské války a za 1. světové války, tato byla v britských dějinách poslední z těch významných. Churchill jel na „obratném šedivém arabském pólo ponym s pevnýma nohama“ a velel jednotce pětadvaceti jezdců. Ve chvíli útoku si příliš pozdě uvědomili, že ve vyschlém řečišti se skrývají další dervišové a že jsou zhruba desetinásobně přečísleni. „Cválali jsme rychle, stálou rychlostí. V dusotu koní a palby z pušek nebylo slyšet žádné kulky. Rozhlédl jsem se vpravo, vlevo, na svoji skupinu a poté jsem pohlédl směrem k nepříteli. Scéna se zcela změnila. Muži v modročerných uniformách stále pálili, ale za nimi se objevil dolík, který se podobal jakoby propadlé cestě, a z jeho úkrytu se zvedal muž za mužem. A jako kouzlem se objevily vlajky jasných barev.“

Churchill rychle pochopil, co je třeba udělat.

Dervišové byli v deseti až dvanácti řadách, ohromná šedá masa se třpytícími se ocelovými zbraněmi. Vyschlé řečiště jich bylo plné. Ve stejném okamžiku jsem zahlédl, že naše pravé křídlo překrývá jejich levé, a že se tedy můj oddíl dostane jen na kraj toho uskupení a oddíl po mé pravici se vřítí už mimo bitevní prostor. Situaci stejně vyhodnotil můj podřízený na pravém boku, Wormald ze 7. husarského pluku. Oba jsme zrychlili a pádili tím nejrychlejším možným tryskem a pak se ostře stočili doleva dovnitř, jako bychom objížděli špičku srpku Měsíce. Nebyl čas na nějaký strach nebo něco jiného, v tu chvíli člověk myslí jen na to, co je nutné udělat… to plně zaměstná váš rozum i smysly.

Když sjížděl do koryta řečiště, ztratil v důsledku změny směru rychlost a ocitl se v obrovském osobním ohrožení. „Obklíčily mne snad desítky mužů,“ vzpomínal.

Přímo přede mnou se jeden muž vrhl na zem… Zahlédl jsem lesk jeho zahnutého meče, který vytáhl, aby koni přeřízl podkolenní šlachy. Měl jsem dost místa a času, abych koně dostal z jeho dosahu, naklonil se na pravou stranu a dvakrát na něj tak ze tří metrů vystřelil. Když jsem se narovnal, viděl jsem před sebou další postavu s napřaženým mečem. Zamířil jsem pistoli a vypálil. Byli jsme tak blízko sebe, že jsem se ho pistolí dokonce dotkl. Muž i s mečem zmizeli pode mnou a pak za mnou. Po mé levici, asi deset metrů ode mne, byl arabský jezdec ve světlé tunice a ocelové přilbě s kroužkovým nápletem. Vystřelil jsem na něj. Uhnul stranou.

Pak zahlédl, jak se nedaleko jejich další tři roty znovu přeskupují do formace, a „náhle se uprostřed naší skupiny zjevil derviš… Vystřelil jsem na něj ze vzdálenosti necelého metru.“ V chaotickém boji zblízka svojí desetirannou automatickou pistolí Mauser zabil čtyři muže. Naštěstí v důsledku poranění ramene v Bombaji používal pistoli, a ne šavli. Záhy poté Chalífovi bojovníci ustoupili. „V té chvíli,“ vzpomínal Churchill, „se k nám od nepřátelské strany začaly stahovat strašidelné přízraky: koně plivající krev a potácející se na třech nohou, muži vrávorající a krvácející ze strašných ran, probodnuti zahnutým kopím, s pažemi a obličeji rozsekanými na kusy, s vyhřezlými střevy, muži lapající po dechu, plačící, hroutící se a umírající.“ K tomuto výjevu se později vracel, kdykoli chtěl lidem připomenout hrůzy války.

„Nebyl jsem ani trochu nervózní, cítil jsem se stejně klidně jako teď,“ napsal o dva dny později matce. Omdurmán mu ukázal, jak je důležité zachovat ve velmi nepříznivé situaci klid a vysokou bojovou morálku. Po střetu s derviši bylo více než dvacet příslušníků jezdectva „tak posekáno a znetvořeno, že byli téměř k nepoznání“. Během dvou až tří minut bojů přišel pluk o pět důstojníků a pětašedesát mužů (buď byli zabiti, nebo zraněni) – téměř čtvrtinu těch, kteří se útoku účastnili – a o 120 koní. „Na těch mrtvých derviších nebylo nic v duchu dulce et decorum*,“ napsal Churchill později, „nic z důstojenství neporazitelné mužnosti, nic než ohavná zvrácenost. Ale byli to ti nejstatečnější muži na světě… bojová technika je porazila, avšak nezlomila.“

V bitvě u Omdurmánu byla Chalífova armáda rozprášena vysoce disciplinovanou Anglo-egyptskou armádou, jejíž moderní zbraně, včetně dvaapadesáti kulometů Maxim, stály proti kopím a šavlím dervišů. V prvním vydání své knihy o tomto tažení, The River War, Churchill odsoudil Kitchenera za to, že po bitvě přikázal znesvěcení Mahdího hrobu – tělo, až na lebku, bylo svrženo do Nilu a hrobka vyhozena do vzduchu. V roce 1909 se svěřil básníkovi Wilfridu Scawenovi Bluntovi se svým podezřením: „Kitchener se v té věci zachoval jako ničema. Předstíral, že [Mahdího] hlavu poslal v plechovce od petroleje zpět do Súdánu, jenže v ní mohlo být cokoli, možná šunkové sendviče. Hlavu si nechal a má ji dosud… Vždycky jsem ho nenáviděl, i když jsem ho osobně neznal… tělo vyhodil a hlavu si nechal.“ A když posléze zjistil, že Kitchener svému štábu nařídil, aby mu neposkytoval žádné informace, které by mu mohly při psaní knihy pomoci, označil ho v dopisu matce, s neobyčejnou dávkou afektovanosti, za „obyčejného primitiva s nízkou náturou“.

Vzpomínky na brutální zacházení s raněnými nepřáteli po Omdurmánské bitvě (několik tisíc jich bylo chladnokrevně pobito) ho dlouho pronásledovaly, přestože on sám se ničeho takového neúčastnil. O tři roky později se svěřil jednomu příteli, že viděl, jak příslušníci 21. jezdeckého pluku „po boji probodávali raněné derviše ležící na zemi, celou vahou těla se opírali o kopí, aby pronikly hustou tkaninou jejich oděvů. Jak hroty pronikaly do těl, dervišové kopali do vzduchu a mávali rukama. Jeden britský jezdec se chlubil, jak byl laskavý, že ocelový hrot do raněného vrazil jen do hloubky čtyř palců. ‚Měl by být vděčný‘, řekl, ‚že se ocitl v rukou takového dobráka, jako jsem já.‘“**

5. září se 21. jezdecký pluk vydal na cestu domů. V Káhiře Churchill zjistil, že syn hraběte Seftona major Richard Molyneux byl těžce raněn zásahem šavle do zápěstí a naléhavě potřebuje kožní štěp. Nabídl se, že daruje svoji kůži, aby zachránil bratra ve zbrani. „Už jste někdy slyšel, jaké to je, když z člověka stahujou kůži?“ zeptal se jej lékař, podle přízvuku Ir. „No, to se cítí takhle.“ A bez jakékoli anestezie mu z levého předloktí vyřízl kousek velký zhruba jako dnešní desetipence a přiložil jej Molyneuxovi přímo na ránu. Ta se kupodivu zahojila. Později Churchill vzpomínal: „Mé pocity, když břitvou jezdil sem a tam a odřezával mi kůži, přesně odpovídaly jeho popisu.“ Když Molyneux v roce 1954 zemřel, poznamenal: „Bere si s sebou na onen svět moji kůži jako předsunutou stráž.“

Po návratu do Londýna se znovu snažil získat ruku Pamely Plowdenové a požádal ji o setkání, než zase bude muset odjet ke svému pluku v Indii. „Proč říkáte, že jsem neschopný citu?“ napsal jí 28. listopadu v dopise odeslaném z domu jeho matky na Great Cumberland Place. „Nesmysl! Miluji především jednu. A budu stálý. Nejsem žádný přelétavý kavalír, který se rozmarně řídí chvilkovými nápady. Moje láska je hluboká a silná. Na tom se nikdy nic nezmění.“ V témž dopise napsal: „Seznámil jsem se před pár dny s mladou dámou, která, pokud posuzuji jen z rozumového hlediska, je téměř stejně chytrá a moudrá jako Vy.“ Zjevně se tak pokoušel vzbudit žárlivost. Nezabralo to. „Celý život jsem se setkával s nejkrásnějšími londýnskými ženami,“ napsal v březnu roku 1899. „Pak jsem potkal Vás… Kdybych byl snílek, řekl bych ‚Vezměte si mne a já dobydu svět a položím Vám jej k nohám.‘ Manželství ale vyžaduje dvě věci: peníze a souhlas obou partnerů. Jedna je jistá, obě pravděpodobně ne.“ I když datum jeho formální nabídky k sňatku je sporné, panuje shoda v tom, že k ní došlo na pramici v době, kdy pobývali na Warwickém zámku, a že ho Pamela odmítla. Místo něj se v dubnu roku 1902 provdala za hraběte Lyttona. S Churchillem zůstali po zbytek života dobrými přáteli.

Jakmile súdánské tažení skončilo, začal Churchill pracovat na knize The River War. Psal v Egyptě, v Londýně i na lodi, kterou se vracel ke svému pluku do Indie. Jel tam hlavně proto, aby se zúčastnil turnaje pluků v pólu, protože v dubnu měl z armády odejít. V dopise, který v polovině prosince napsal cestou vlakem z Bombaje do Bangalúru kapitánu Haldaneovi, se podivoval, že ještě nedošla jeho medaile za službu v Indii se stužkou s nápisem „Paňdžábská hranice 1897–98“. „Dokud nosím uniformu, chci na ní přirozeně mít své medaile,“ stěžoval si. „Egyptskou mi už poslali. Netuším, proč medaile za službu na hranici ještě nepřišla… Zkus ji pro mne co nejrychleji sehnat… Jinak zůstane nenošena… Zařiď laskavě, aby mi ji poslali – je to jen obyčejná stužka, takže to nebude nijak zvlášť obtížné.“ Dopis uzavřel slovy: „Napiš mi do Bangalúru a udělej, co můžeš, abych tu medaili dostal.“

Do Indie dorazil 8. února. Nedlouho poté, večer před odjezdem z Džódhpuru na turnaj v Mérathu, upadl na kamenných schodech. Znovu si vykloubil pravé rameno a podvrtl si oba kotníky. „Doufám, že ta smůla usmíří bohy,“ napsal matce, „které možná urazil můj úspěch a štěstí jinde.“ Pravé rameno si později potřetí vykloubil na lovu a málem ještě jednou při rozmáchlém gestu v Dolní sněmovně. 24. února hrál s přivázaným pravým nadloktím a navzdory svému zranění dal tři ze čtyř branek (vyhráli 4:3). 4. husarský pluk tak zvítězil v Meziplukovním turnaji v pólu, poprvé za dvaašedesát let historie těchto zápasů.

Na konci dubna odešel z armády a vrátil se do Londýna, aby zahájil politickou kariéru. Na palubě parníku Carthage se seznámil s hezkou mladou Američankou Christine Conoverovou. Ta vzpomínala:

Už se chystali zvednout lávku, když se na molo vřítil zrzavý pihovatý mladík v pomačkaném obleku a v rukou svíral obrovskou plechovou krabici na dort. I když málem zmeškal loď, působil zcela klidně…. Při obědě, kterému tam říkali lehké občerstvení, jsme seděli přímo naproti panu Churchillovi. Sotva se posadil, naklonil se přes stůl a zeptal se: „Nejste vy Američané?“ Když jsme řekli, že ano, zvolal: „Miluju Američany! Moje matka je Američanka!“

Daleko později vzpomínala: „Nebyl moc hezký, ale měl okouzlující úsměv a trochu se zadrhával v řeči.“ V té krabici na dort si vezl rukopis The River War, na němž po celou plavbu pracoval. „Jeho jedinou chybou tehdy bylo, že si byl ve všem až příliš jistý,“ uvažovala slečna Conoverová, „což jiní mladí lidé vždycky neocení.“

Kniha The River War: An Historical Account of the Reconquest of the Soudan (Válka na Nilu: historické pojednání o znovudobytí Súdánu) vyšla ve dvou svazcích v nakladatelství Longmans o sedm měsíců později, 6. listopadu. Celkem obsahovala více než 950 stránek. Věnována byla lordu Salisburymu, který od autora nežádal vypuštění jakýchkoli negativních zmínek o Kitchenerovi. Jako úvodní motto si Churchill zvolil citát z jednoho Salisburyho projevu o pohraničních válkách: „Jsou jen pěnou, která vyznačuje okraj a postup přílivu civilizace.“ Tento příměr použil i v Kostře rétoriky k ilustraci čtvrtého prvku umění řečnického.

Vliv Gibbona na Churchillův styl je zřejmý z aforismů a zobecnění, které The River War okořeňují: „Jsou to lemplové a podpantofláci,“ napsal o súdánských vojácích. „Výcvikem opovrhují stejně silně, jako milují své manželky.“ Nebo o radosti Chalífových žen z jeho pádu: „Protože byly od té chvíle odsouzeny k nedobrovolné neporušitelné cudnosti, je příčina jejich spokojenosti stejně záhadná, jako byly nepřirozené její projevy.“ Kniha obsahuje i pár poetických momentů, jako je popis africké noci: „Se soumrakem na nás padne smutek a tesknota, ale jen dokud se nerozzáří hvězdy a nepřipomenou nám, že vždy existuje něco mimo nás.“ Psal i o súdánské škole: „Jednoduchému způsobu výuky napomáhal zápal žáků, kteří se pod palmami učili možná rychleji než v mnohem skvostnějších školách vybudovaných naší civilizací.“ Používal jazyk osmnáctého století na vykreslení událostí z předvečera dvacátého století, což občas působí legračně, jako například když v kouři parní lokomotivy cítil „nevonné kadidlo, které civilizace nabízí zděšeným egyptským bohům.“ Z používání slova civilizace můžeme vyčíst, že jím rozuměl pokročilou kulturu oproti kultuře barbarské. V imperiálních pohraničních válkách pro něj muslimské kmeny představovaly barbary, zatímco Britské impérium přímého nástupce velkých civilizací Řecka, Říma a křesťanského světa.

V prvním vydání knihy ironicky pochválil Kitchenera: prý by si zasloužil „zajisté třetí, možná dokonce druhé místo“ v seznamu Britů, kteří zničili Dervišský stát, tedy po Salisburym a lordu Cromerovi. V druhém vydání, které vyšlo v jediném svazku v roce 1902, byl Kitchener povýšen na druhé místo a třetina textu byla vypuštěna včetně věty „Na příkaz sira Herberta Kitchenera byla [Mahdího] hrobka znesvěcena a srovnána se zemí.“ Prvnímu vydání se dostalo obecně skvělého přijetí, i když týdeník Saturday Review si neodpustil poznámku, že „na knize je rušivé nepotlačitelné jáství jejího autora“. V armádě se o ní mluvilo jako o „radách nižšího důstojníka generálům“.

Churchill chválil statečnost dervišských nepřátel v boji za vlastní způsob života. „Doufám, že pokud by na naši vlast přišly zlé časy,“ napsal, „a poslední armáda, kterou by hroutící se impérium mohlo nasadit na obranu Londýna před vetřelci, se rozpadala v úprku a zmaru… našli by se i v této moderní době tací, kteří by si nechtěli zvykat na nové pořádky, jen aby krotce přežili katastrofu.“ Přesně stejný postoj vyjádřil před svými ministry, když vláda 28. května 1940 diskutovala o možné nacistické invazi do Británie. Ze zkráceného vydání z roku 1902 odstranil ještě další pasáž, neboť v té době již doufal, že bude zastávat vládní úřad v impériu, v němž žily desítky milionů muslimů:

Jak strašné je prokletí, které mohamedánství uvaluje na své stoupence! Kromě fanatické posedlosti, která je pro člověka stejně nebezpečná jako vzteklina pro psa, je tu ještě ona strašlivá fatalistická apatie. Důsledky jsou v mnoha zemích zjevné. Bordelářské návyky a neprozíravost, lajdáctví v zemědělství, pomalost v obchodování a nejistota majetku existují všude, kde vládnou a žijí Prorokovi následovníci. Úpadková smyslnost zbavuje život půvabu a jemnosti, a tím i důstojnosti a posvátnosti. To, že v mohamedánském právu musí každá žena patřit nějakému muži jako jeho absolutní majetek, ať jako dítě, manželka či konkubína, odsouvá konečné vymizení otrokářství do doby, kdy islámská víra ztratí svou moc nad lidmi. Jednotliví muslimové mohou mít skvělé vlastnosti… ale jejich náboženství paralyzuje společenský vývoj těch, kdo se jím řídí. Na světě neexistuje zpátečničtější síla. Mohamedánství neskomírá, naopak, je militantní a usiluje o obracení na víru. Již se rozšířilo po celé střední Africe, každým krokem získává nebojácné bojovníky, a kdyby křesťanstvo nechránily silné nástroje vědy, proti níž marně bojovalo, civilizace moderní Evropy by se mohla zhroutit, stejně jako se zhroutila civilizace starého Říma.

Po návratu do Londýna se Churchill zabýval svou budoucností. 3. května napsal paní Robinsonové z ulice Wimpole Street, londýnskou společností velmi vyhledávané věštkyni, a poslal jí šek na dvě guineje s připojenou pochvalou za její „podivuhodnou dovednost ve čtení z ruky“. Řekla mu, že ho „čekají velké obtíže, ale nakonec dosáhne na vrchol své profese“, což jej o tři dny později vedlo k odpovědi: „Byl bych rád, aby se o mé dlani svět nedověděl, i když věřím, že Vaše předpověď by mohla být správná.“ Skotský toryovský poslanec Ian Malcolm, vůdce klanu Malcolmů a 17. pán z Poltallochu, pořádal o dva dny později oběd pro několik dalších poslanců zvolených v roce 1895, aby se seznámili s Churchillem. Jeden z nich, David Lindsay, pozdější 27. hrabě Crawford, si zapsal do deníku: „Máme zde stoupající hvězdu. Je bojovný, tvrdohlavý a nervózní. Nedokáže klidně sedět. Podivně v řeči zadrhává, posluchači si jej možná stěží vyslechnou… Trpí nafoukaností, ale ta se zanedlouho otupí… Pokud zůstane pár let nenápadný a skromný, není důvod, proč by se neměl stát mocným mužem. V jistých ohledech se velmi podobá svému otci.“ Churchill sice nebyl ochoten zůstat nenápadný a skromný ani na moment, natož po několik let, ale poslancova předpověď nakonec nebyla o nic méně přesná než oné věštkyně.

Politická situace v Británii v době Churchillova návratu byla komplikovaná. Konzervativní strana vedená lordem Salisburym uzavřela trvalou alianci s liberálními unionisty (Liberal Unionist Party) vedenými Josephem Chamberlainem a vévodou Devonshirem, čímž vznikla tzv. Unionistická strana (jejím členům – konzervativcům i liberálům – se jednotně říkalo „unionisté“). V roce 1866 totiž liberální unionisté odešli z Liberální strany (Liberal Party) na protest proti Gladstoneově návrhu na zavedení irské samosprávy. Gladstone v roce 1898 zemřel a Liberální strana se rozštěpila ve frakci liberálních imperialistů (Liberal Imperialists, zastánci imperiální politiky), které vedl bývalý ministerský předseda lord Rosebery, a radikálních liberálů (Radical Liberals, zkráceně i „radikálové“, stoupenci sociálního liberalismu).

20. června přijal Churchill nabídku Oldhamské konzervativní asociace v hrabství Lancashire, aby v doplňovacích volbách kandidoval za unionisty do parlamentu. Volební obvod v předchozím volebním období zastupovali dva konzervativci; jeden z nich zemřel, druhý odešel na odpočinek. Churchill vedl v obvodu energickou předvolební kampaň, každý večer měl tři nebo čtyři projevy, přestože si na zanícenou levou mandli musel stříkat zvláštní směs, kterou mu poslal dr. Roose. Dobře věděl, že kráčí v otcových stopách, a v několika projevech o něm i hovořil. Při jedné příležitosti řekl: „Současná vláda mu vděčí za více, než si pamatuje nebo než vždy přiznává.“ „Radikálové budou bezpochyby tvrdit, že využívám jméno svého otce,“ připustil v sále Cooperative Hall v Oldhamu. „A proč bych neměl? Cožpak to není dobré jméno?“

Palčivým problémem v Oldhamu byl návrh zákona o desátcích, který zvýhodňoval anglikánské duchovenstvo na úkor protestantů a metodistů, kteří v obvodu tvořili značnou část voličstva. Tři dny před volbami Churchill prohlásil, že kdyby byl poslancem Dolní sněmovny, byl by hlasoval proti návrhu. Tento projev čirého oportunismu nedokázal protestanty přesvědčit, aby mu dali hlas. Synovec lorda Salisburyho a Jenniin dlouholetý přítel Arthur Balfour to ironicky komentoval: „Považoval jsem jej za slibného mladíka, ale zdá se, že je to mladík slibů.“ Churchill poznal, že udělal chybu. „Nemá nejmenší smysl hájit vlády nebo strany,“ řekl později, „pokud nehájíte i to nejhorší, za co se na ně útočí.“

6. července získal 11 477 hlasů. Těsně tak prohrál se dvěma radikálními liberály, Alfredem Emmottem a Walterem Runcimanem, kteří získali 12 976, resp. 12 770 hlasů. „Všichni svalovali vinu na mne,“ konstatoval později sarkasticky. „Všiml jsem si, že tak činí vždycky. Asi si myslí, že bych to měl unést.“ V pamětech napsal, že se do Londýna vrátil „vyšumělý jako napůl vypitá láhev šampaňského nebo sodovky, když je necháte přes noc nezazátkované.“ Christine Conoverová, s níž zůstal několik měsíců v kontaktu, si zapsala do deníku: „I když byl značně zklamaný, řekl mi, že to chce zkusit znovu. Doufal dokonce, že se jednou stane britským ministerským předsedou.“

„Byl sice poražen,“ napsal o něm list Manchester Courier, „ale věděl, že jeho porážka nebyla ostudná.“ S tím Churchill naprosto souhlasil. V novinách Daily Mail poděkoval vydavateli lordu Northcliffeovi za podporu a dodal, že podle jeho názoru tahle porážka jeho kariéru „závažně neohrozí“. A omluvil se Balfourovi, který jej v odpovědi povzbudil: „Tento malý neúspěch trvale nepoškodí Vaše politické osudy.“ Tehdy bylo Churchillovi pouhých čtyřiadvacet let.

To, co se ve své době jevilo jako neúspěch, se – stejně jako tolikrát v Churchillově životě – ve zpětném pohledu jeví jako přízeň osudu. Kdyby se byl v roce 1899 protlačil do Dolní sněmovny, nebyl by odjel do Jižní Afriky a nedostal by příležitost vydobýt si nejen místní a celostátní pověst, ale i mezinárodní.

„Rázná“ politika lorda Salisburyho v Africe nebyla zdaleka dotažena do konce. Británii v 1. búrské válce v letech 1880–81 porazili v Jižní Africe Afrikánci, potomci Holanďanů, kteří ovládali nezávislý Transvaal a Svobodný stát Oranžsko, republiky severně od Brity kontrolovaného Kapska a Natalu. Britský ministr kolonií Joseph Chamberlain a nejvyšší správce v Kapsku lord Milner se natolik vměšovali do afrikánských republik, že v říjnu roku 1899 vůdce Búrů Paul Kruger náhle vtrhl do Kapska a Natalu v naději, že se těchto území zmocní dříve, než Britské impérium stihne zareagovat.

„Má pověst domýšlivého člověka,“ varoval Chamberlain Milnera po rozhovoru s Churchillem na Koloniálním úřadu. „Usměrněte ho.“ Pokud měl Churchill o této za čtyři roky čtvrté válce psát, potřeboval peníze. Od listu Morning Post si zajistil na první čtyři měsíce obrovský honorář ve výši 1000 liber a poté 200 liber měsíčně a další obnos na pokrytí výdajů. Koupil si lístek na loď Královské pošty Dunottar Castle, která do Kapského Města vezla také generála Redverse Bullera. Podobně jako většina jiných komentátorů Churchill nevěřil, že by čtvrt milionu Búrů mohlo odolat Britskému impériu, v němž žilo 350 milionů obyvatel. Očekával, že se vrátí včas, aby stihl dostihy v Derby, jež se měly konat koncem května.

Loď vyplula 14. října, tři dny po vyhlášení války. Churchill si vezl šest beden bordeaux, šampaňského a lihovin. (To vše nebylo jen pro osobní spotřebu: alkohol byl ve válečných zónách užitečným platidlem.) Stejnou lodí cestoval i John Atkins, novinář z listu Manchester Guardian, který ho popsal jako „hubeného, nazrzlého, bledého a temperamentního... často se nosil po palubě s bradou vzhůru, asi jako si Elizabeth Browningová představovala Napoleona III.… a vždycky ho vzrušilo pomyšlení, že by mohl prožít stejnou kariéru jako jeho otec lord Randolph – to se náhle rozzářil a celý jakoby proměnil. Nikdy dřív jsem se nesetkal s tak otevřenou ctižádostí bez studu, upřímně sobeckou, vyzařující vzrušení a vynucující si souhlas.“ „Dokázal ale také být sebekritický,“ dodal ještě. „Dovedl se smát svým snům o slávě, měl takový uličnický humor.“ Atkins možná sympatizoval s neskrývanou ctižádostí, ta ale v kultuře, která uctívala kult bohem nadaného amatéra, často vzbuzovala nevoli.

29. října se Dunottat Castle potkala s malým nákladním parníkem, který před třemi dny vyplul z Kapského Města. Na dlouhé černé tabuli, viditelné při míjení, bylo křídou napsáno: „Búrové poraženi – tři bitvy – Penn Symons zabit“. I přes smrtelné zranění generála Williama Penna Symonse v bitvě u pahorku Talana a ústupu jeho sil do města Ladysmith v Natalu bylo hlavní starostí Churchilla a jeho spolucestujících, že by válka mohla skončit dříve, než přistanou v Kapském Městě. Když o dva dny později vystoupili na břeh, Churchill nelenil a okamžitě se pokusil odjet do Ladysmithu, který je asi 220 kilometrů severozápadně od Durbanu. Mezitím ale Búrové přerušili železniční spojení na řece Tugela a 2. listopadu město obklíčili. Opět měl Churchill štěstí v neštěstí: kdyby se mu do Ladysmithu podařilo dostat, byl by tam uvězněn a nemohl by posílat zprávy, dokud by nepřišla pomoc – a ta dorazila až po téměř čtyřech měsících. Rozhodl se tedy, že pojede do Estcourtu v Natalu, kde hodlal počkat, až se do Ladysmithu, v němž zůstali v obklíčení generál George White a Churchillův přítel plukovník Ian Hamilton, otevře přístup. V estcourtském železničním depu sdílel stan s Atkinsem. Ukázal mu své články pro Morning Post a zeptal se ho: „Zasloužil jsem si ten zájem, nebo jej mají jen proto, že jsem Randolphův syn?“ Atkins odpověděl, že kdyby je napsal on, tak by podle jeho názoru takový zájem nevyvolaly. „Spravedlivý soud,“ odpověděl Churchill. „Ale jak dlouho mi bude památka mého otce pomáhat?“ Podle Atkinse tak další dva až tři roky. Churchill reagoval slovy: „Můj otec zemřel příliš mladý. Do čtyřicítky musím stihnout co možná nejvíce.“

V témž rozhovoru Churchill tvrdil, že vojenská strategie a taktika jsou „jen věcí selského rozumu“. „Předložte všechny aspekty problému civilistovi, který má prvotřídní schopnosti a dostatek představivosti, a dospěje ke správnému řešení, jež poté vojensky dokáže uskutečnit každý voják.“ Toto přesvědčení spolu s velkými chybami, které před jeho očima páchali v búrské válce britští generálové, později hluboce ovlivnilo jeho uvažování o vztazích mezi civilisty a vojáky v daleko větších budoucích válkách dvacátého století.

Jedno takové idiotské vojenské rozhodnutí ze středy 15. listopadu 1899 změnilo Churchillovi život. Krátce po úsvitu britský velitel estcourtské posádky plukovník Charles Long vyslal kapitána Aylmera Haldanea s obrněným vlakem na hlídku. Ve třech otevřených nákladních vagonech jela rota Dublin Fusiliers a Durhamské lehké pěchoty a vezli námořní dělo, které mohlo pálit sedmilibrovými granáty. Vojáci na koních je nedoprovázeli. Toto rozhodnutí Buller později připsal „nepochopitelné hlouposti“. Churchill na tuto výpravu nemusel jet, ale později přiznal, že „toužil po nepříjemnostech“. Atkinsovi řekl: „Mám pocit, jakousi intuici, že pokud pojedu, něco z toho vzejde. Je to nelogické, já vím.“ Atkins sám této příležitosti nevyužil a nezúčastnil se ani hlavní válečný korespondent listu Times v Jižní Africe Leo Amery, Churchillův spolužák z Harrow.

Vlak byl absurdně snadným terčem pro Louise Bothu, velitele búrského komanda, který ho nechal dojet na sever do Chieveley a před jeho zpáteční cestou nakladl na koleje před zatáčkou poblíž řeky Blauuw Krantz kameny. Cestou do Chieveley vojáci sice Bothovy muže zahlédli, Churchill ale přesvědčil Haldanea, aby se nevraceli, takže byl zčásti odpovědný za to, že Búrové měli dost času k nakladení léčky. Později to celé generálmajoru H. J. T. Hildyardovi vylíčil a jen stvrdil své a Haldaneovo přílišné sebevědomí. Přiznal, že „bezstarostně dojeli až na dostřel, že vůbec netušili, že Búrové s sebou mají děla, a že jim chtěli udělit lekci.“ Když lokomotiva narazila na kameny, jako zázrakem zůstala na kolejích, ale tři vagony vykolejily a ten přední sjel úplně z trati. Búrské dělostřelectvo a ostřelovači na převrácené vagony pálili z děl a pušek a zanedlouho umlčeli i námořní kanon.

Churchill projevil velkou statečnost a iniciativu. Sehnal pár vojáků, kteří se s ním vrátili zpátky na koleje, poté jim půl hodiny pomáhal odsouvat dva převrácené vagony, aby těžce poškozená lokomotiva s padesáti přeživšími, většinou raněnými, mohla uniknout do Estcourtu, a nakonec sám zůstal, aby shromáždil ostatní vojáky, kteří v pasti čelili přesile. Strávil celkem asi devadesát minut pod téměř nepřetržitou palbou. Búrové byli proslavenými ostřelovači a on měl štěstí, že přežil. V Estcourtu se Atkins sešel s několika uniklými Brity a z útržků jejich vyprávění si dával dohromady, co se stalo. „Slyšeli jsme, jak Churchill chodí kolem trosek, zatímco na pancíře dopadají kulky, a vyzývá dobrovolníky, aby pomohli uvolnit lokomotivu, a jak volá: ‚Neztrácejte hlavu, chlapi!‘ a ‚Z toho bude bezva článek!‘ A když pak strojvedoucího škrábla kulka na hlavě a on se chystal utéct, přiskočil mu na pomoc a uklidňoval ho: „Nikdo není zasažen stejný den dvakrát.“ (O jedenáct let později navrhl strojvedoucího a topiče na Albertovu medaili.) Ti, kteří na lokomotivě vyvázli živí, přiznali Churchillovi značné zásluhy o svůj únik.

Bez lokomotivy a se šesti mrtvými a pětatřiceti raněnými z celkového počtu sto dvaceti mužů (tedy po ztrátách převyšujících jednu třetinu, což byl větší podíl než v bitvě u Omdurmánu) jim nezbývalo nic jiného než se vzdát. Churchill pak Atkinsovi rozhořčeně líčil, že je Búrové sehnali do stáda „jako dobytek! Největší ponížení mého života!“*** Později tvrdil, že jej zajal Louis Botha (který ovšem byl tou dobou jinde), ale to bylo jen drobné přikrášlení jinak mimořádně záslužného výkonu. V době, kdy byl zajat, u sebe naštěstí neměl zbraň, neboť svého mausera při pokusu o uvolnění vagonů nechal v lokomotivě. Přesto Búrové diskutovali, zda by neměl být jakožto špion zastřelen. Louisi de Souzovi, búrskému ministru války, Churchill řekl, že jako novinář by měl být propuštěn na svobodu.

Afrikánský státní zástupce, absolvent práva na Cambridgeské univerzitě Jan Christian Smuts, který jej vyslýchal, byl zpočátku proti jeho propuštění. „Vzpomínám si na naše setkání,“ řekl Churchill o více než půlstoletí později. „Byl jsem celý promočený a zablácený. Chtěl vědět, jakou roli jsem v tom všem hrál... byla to těžká chvilka.“ A protože se instinktivně choval spíše jako bojující armádní důstojník než nebojující válečný korespondent, byl uvězněn.

16. listopadu vyšel v listu Morning Post první z Churchillových šestašedesáti telegramů a pětatřiceti dopisů. Žádné další v nejbližší době ale nevyšly, protože tou dobou byl na cestě do vězení ve Státní vzorové škole v Pretorii, které tam narychlo zřídili. 18. listopadu v doušce dopisu matce napsal: „Banka Cox’s by měla obdržet pokyn, aby proplatila veškeré šeky, které vypíšu.“ Neviděl žádný důvod, proč by jej vězení mělo připravit o pohodlí.

Teprve v zajetí Churchill pochopil, proč Búrové**** pociťovali takovou averzi k britské nadvládě. Vysvětloval si ji „setrvalým strachem a nenávistí k hnutí, které chce domorodce povznést na úroveň bílého muže.“ Churchill nijak nesympatizoval s agresivním bělošským rasismem Afrikánců. Jeho paternalistické instinkty byly zcela odlišné: psal o budoucí jihoafrické společnosti, v níž „černoši budou prohlášeni za rovnocenné s bělochy… budou mít ústavně zaručenou rovnoprávnost, budou vyzbrojeni politickými právy.“ Tato vyhlídka rozhněvala Afrikánce stejně jako „tygřici, když jí odeberete mláďata“.

Vyhlídka na to, že bude žít za mřížemi, vyvolávala v Churchillovi zoufalství, jak bychom i očekávali od někoho, kdo se velmi snaží dosáhnout životního maxima co možná nejrychleji. „Dnes je mi pětadvacet,“ napsal 30. listopadu Cockranovi. „Je to strašné, když pomyslím, jak málo času mi zbývá.“ Později napsal: „Hodiny se vlečou jako ochrnutá stonožka. Nic člověka nebaví. Čtení je obtížné, psaní nemožné. Nenáviděl jsem každou minutu svého zajetí víc než jakékoli jiné období svého života.“ Ve vězení cvičil a věnoval se probouzejícímu se zájmu o motýly.***** Směl také psát dopisy. První z nich byl adresován členovi královské rodiny.

„Odvažuji se názoru, že Vaše královská výsost projeví zájem o dopis ode mne a z této adresy,“ napsal princi z Walesu na velice tenkém vězeňském papíru, „i když mi cenzura samozřejmě neumožňuje, abych psal svobodně… Jsem tak nešťastný z toho, že jsem se dostal do zajetí hned na počátku operací, protože původně jsem zamýšlel napsat obecné vylíčení války. Ale být živý a zdravý má svůj význam. Viděl jsem tolik vojáků a dobrovolníků, kteří utrpěli strašná zranění. Nemohu než být vděčný za to, že jsem zůstal naživu, i když jen jako zajatec.“ Dále psal, že odstraňování překážek na železniční trati bylo „velmi nebezpečné a vzrušující“ a že „velké projektily dopadající a vybuchující mezi železnými vagony působily strašný lomoz“.

V noci na čtvrtek 12. prosince 1899 přelezl Churchill mřížový plot za toaletami věznice ve chvíli, kdy k němu byla stráž otočena zády. „Došel jsem k závěru, že bychom promarnili celou noc váháním, místo abychom tu věc konečně uskutečnili,“ napsal později s narážkou na Haldanea a seržanta Brockieho, kteří s ním chtěli uprchnout, ale měli o načasování útěku pochybnosti. „A když se strážný otočil, aby si zapálil dýmku, vyskočil jsem na zeď a za pár vteřin se bezpečně spustil do zahrady na druhé straně. Tam jsem se skrčil a čekal na ostatní. Předpokládal jsem, že přijdou co nevidět. Má poloha v zahradě byla velmi choulostivá, protože jsem se mohl schovávat jen za několika malými keříky bez listů a lidé pořád chodili sem a tam a světla v domě svítila. Čekal jsem na ně přes hodinu a půl. Nějaký muž z toho domu dvakrát prošel po cestičce asi sedm nebo osm metrů ode mne.“ Leo Amery o třicet let později řekl: „Dal všem ostatním možnost, ale oni jí nevyužili, vyzývali ho, aby se vrátil, což on nechtěl (mluvili přes mříže), a tak mu dali… své požehnání.“

Churchill čekal, dokud to bylo možné, a pak se ještě za noci vydal pěšky přes búrské hlavní město s úmyslem dostat se do neutrální Portugalské východní Afriky (dnešního Mozambiku). Bez mapy, kompasu, jídla, peněz, střelné zbraně a bez znalosti afrikánštiny musel urazit 500 kilometrů. To, že neměl kompas, jej netrápilo, protože se mohl orientovat podle hvězd, zvláště podle jednoho souhvězdí. „Orion jasně zářil,“ vzpomínal. „Dovedl mne ke břehům Nilu necelý rok předtím, když jsem bloudil po poušti. Dal mi vodu. Nyní mne vedl na svobodu.“ Lidé často věří ve „svou“ hvězdu a Churchill tu svou konkrétně pojmenoval.

S neuvěřitelnou troufalostí nechal v cele dopis de Souzovi, v němž mu sdělil, že pretorijská vláda v jeho očích nemá žádné právo jej zadržovat. „Rozhodl jsem se uprchnout z Vaší vazby.“ Ochotně ale přiznal, že Búrové zacházejí se zajatci „korektně a humánně“, a slíbil: „Až se vrátím na britskou stranu, oznámím to veřejně.“ Také poděkoval de Souzovi za osobní slušnost a vyjádřil naději, že se s ním v dohledné době a za jiných okolností v Pretorii opět setká.

O rok později popsal svůj útěk v projevu v newyorském hotelu Waldorf Astoria: „Prošel jsem nezpozorován ulicemi Pretorie a podařilo se mi naskočit na vlak s uhlím, kde jsem se schoval mezi pytli. Když jsem zjistil, že nejede mým směrem, vyskočil jsem.“ Z toho naskakování na jedoucí vlak a vyskakování z jedoucího vlaku dostal hlad. Pak vešel do lesíku na kraji hluboké strže, kde chtěl počkat do setmění. „Jedna věc mě utěšovala: nikdo na světě nevěděl, kde jsem. Nevěděl jsem to ani já sám… Mým jediným společníkem byl ohromný sup, který jevil mimořádný zájem o můj stav a občas škaredně a hrozivě zaskřehotal.“ O šest let později vyprávěl rozesmátým a hlasitě tleskajícím posluchačům v manchesterské Central Hall: „Část cesty jsem urazil ve vagonu s uhlím, z něhož jsem v noci velmi kvapně seskočil a ukryl se v houští. A tam jsem narazil na supa. Nikdo mi to nebude věřit, ale mně je to jedno. Byl tam sup.“ Útěk z vězení byl jedinou situací v životě, jak se později svěřil svému synovci, kdy se „velice opravdově modlil“. „Dlouho jsem se takhle potuloval a měl jsem hrozný hlad,“ vzpomínal, „a nakonec jsem usoudil, že musím bez ohledu na riziko vyhledat pomoc. Zaklepal jsem na dveře jednoho statku. Očekával jsem, že v něm žije Búr, ale k mé radosti tam byl Angličan jménem Herbert Howard, s jehož pomocí jsem se nakonec dostal na britskou stranu.“

John Howard (Churchill pozměnil jeho jméno, aby jej chránil) byl britský důlní inženýr, který ho tři dny schovával v dole, mezi krysami, které Churchillovi běhaly po obličeji, když svíčky dohořely, a který – spolu s pár dalšími statečnými Brity včetně jistého pana Dewsnapa – jej ukryl na dně železničního vagonu přepravujícího uhlí do hlavního města Portugalské východní Afriky Lourenço Marques (dnešního Maputa). Churchillova nepřítomnost ve vězení by byla zpozorována daleko později, kdyby byl zrušil svůj termín s holičem, který druhý den ráno přišel, aby jej ostříhal a oholil. Když jej nenašel, vyvolal poplach. Churchilla zřejmě ani nenapadlo, že by se ve vězení o úpravu svého zevnějšku mohl starat sám. Búrové zahájili pátrání, které pokrývalo stovky kilometrů a zahrnovalo prohlídky domů, ale nepolapili ho.******

22. prosince dorazil Churchill na britský konzulát v Lourenço Marques. Dostavili se tam i ozbrojení Britové, aby jej místní Búrové nemohli znovu zajmout. Britský konzul mu umožnil, aby se vykoupal v teplé vodě, a nechal jeho špinavé šatstvo spálit. „To je škoda,“ řekl Churchill, když to zjistil, „chtěl jsem je věnovat Muzeu madam Tussaudové.“ Poté odjel na člunu do Durbanu, kam dorazil 23. prosince a kde byl uvítán jako velký hrdina. Netušil, že jeho senzační únik byl jediným světlým momentem v době pro impérium jinak katastrofální. Britská armáda během smutně proslulého „černého týdne“ od 10. do 17. prosince utrpěla porážku ve třech bitvách, ve Stormbergu, Magersfonteinu a Colensu. Zabito, zraněno nebo zajato bylo 2700 mužů.

V přístavu ho uvítal nadšený dav. Churchill vylezl na rikšu a pronesl improvizovanou řeč. „Nacházíme se uprostřed zuřivého zápasu s obrovskou vojenskou mocí,“ řekl, „která je odhodlána ukojit svoji bezohlednou ctižádost za každou cenu a vyhnat Brity z Jižní Afriky.“ Ozvaly se výkřiky „Nikdy!“ a jeden účastník zvolal: „Nikdy, dokud máme tak skvělé chlapíky jako vy!“ Churchill pokračoval:

To, zda bude britská vlajka v této zemi stažena nebo ne, rozhodne lid Jižní Afriky, lid Kapska a lid Natalu. Když kolem sebe vidím takový zástup, takovou rozhodnost a takové nadšení, nepochybuji, že bez ohledu na obtíže, bez ohledu na nebezpečí a bez ohledu na to, jakou sílu proti nám shromáždí, budeme nakonec slavit úspěch.

Ozvalo se další provolávání slávy a nějaký stařík zvolal: „Bůh ti žehnej, chlapče!“

V následujících letech se objevily pokusy zpochybnit jeho hrdinný útěk ze zajetí. Ve sporu o nactiutrhání byl v roce 1912 obviněn, že úmyslně opustil Haldanea a Brockieho. Je pravda, že když utekl, Brockie na něj nadával a vytýkal mu negentlemanské chování, ale v dubnu roku 1931, poté co vyšla kniha Mé životní začátky s Churchillovým vylíčením útěku, Haldane upozornil na to, že v Zákonu o armádě se (Haldaneovými slovy) praví: „Pokud nějaký zajatý důstojník zjistí, že může uprchnout, a neučiní to, může být potrestán.“ Churchill tu možnost zjistil a využil ji, zatímco ostatní ne. A ve své knize uznává, že ten útěk mu přinesl velkou slávu v Británii i po celém světě a „položil základy mého pozdějšího života“.

6. ledna roku 1941 ráno se Churchill, který měl na starosti mnoho naléhavějších záležitostí, svěřil svému soukromému tajemníkovi, že si vždy připomíná výročí dne v roce 1900, kdy mu generál Buller svěřil velení skupiny 700 příslušníků Jihoafrické lehké kavalerie,******* aniž požadoval, aby se vzdal práce válečného korespondenta. Řekl mu, že za službu nedostane plat, jemu to ale nevadilo, protože měl příjem od listu Morning Post.

Mnozí váleční korespondenti by už během oné války dál neriskovali a někteří by se po útěku ze zajetí vrátili domů. Churchill, nyní opět formálně voják, zamířil rovnou zpět na frontu. O čtyři dny později se přihlásil, že dopraví zprávu svého velícího důstojníka plukovníka Juliana Bynga generálovi Francisi Clerymu. Musel překonat vzdálenost asi 30 kilometrů a Byng „ocenil jeho rytířskou nabídku v situaci, kdy nikdo nevěděl, jaké oddíly Búrů v okolí číhají“. Na to mu Churchill řekl, že si chce vysloužit Řád za vynikající službu, „protože by se dobře vyjímal na hávu ministra financí“. Byng mu odpověděl, že se „nejprve musí dostat do parlamentu, pokud si najde nějaký volební obvod, který ho nominuje.“ V té době již ale Churchill mohl právem předpokládat, že po návratu do vlasti si bude moci mezi volebními obvody vybírat.

„Ach, ty strašná válko,“ napsal ve své zprávě pro Morning Post z 22. ledna 1900, „ty ohromující směsi slávy a mizérie, ubohosti a ušlechtilosti! Kdyby alespoň ti osvícení z dnešních vůdců národů zahlédli jen kousek tvojí tváře, prostí lidé by tě stěží ještě někdy spatřili.“ V následujících dvou dnech Churchill viděl mnoho mizerných a ubohých stránek války jako styčný důstojník mezi generálem Charlesem Warrenem, jedním z nejhorších generálů búrské války, a plukovníkem Alexanderem Thorneycroftem, který vedl počáteční útok (na nesprávný kopec) během zcela zfušované bitvy u Spion Kopu, jež se stala další britskou vojenskou katastrofou.******** Churchillovi jako nižšímu důstojníku nemohla být přikládána jakákoli vina, byla to však pro něj příležitost učinit si přesný obrázek o vojenské neschopnosti armády. Během bitvy byl několikrát málem zasažen kulkou (jedna rozčísla péra z vidy kohoutí, která zdobila jeho čapku). Již dříve poznamenal: „Kulka není vybíravá, u ní má mozek hrdiny nebo zadek koně stejnou šanci jako vertikálně umístěné cokoli o rozměrech čtverečního palce.“ 12. února šel na průzkum kopce Hussar Hill spolu s bratrem Jackem, který se dobrovolně přihlásil k vojenské službě, a Jack tam byl zasažen do nohy.******** „Byl to jeho křest ohněm,“ napsal Churchill, „a od té doby se podivuji zvláštnímu rozmaru osudu, že jednoho muže zasáhne při první potyčce, zatímco druhého znovu a znovu ušetří. Ale předpokládám, že všechna ucha se nakonec utrhnou. Navenek jsem svého bratra litoval, že měl takovou smůlu, ale musím přiznat, že v skrytu duše jsem byl spokojený s tím, že tento mladý gentleman zůstane na měsíc čestně v bezpečí.“ Atkinsovi to přišlo, „jako že za dluhy svého bratra zaplatil Jack.“

Krušné obléhání Ladysmithu skončilo po 118 dnech, 28. února roku 1900. V té době už obráncům zbývaly potraviny jen na půl týdne. Churchill byl u toho, co považoval za největší úspěch celé války. V knize Mé životní začátky popsal, jak se dvěma prapory Jihoafrické lehké jízdy uháněli tryskem přes pláň tu a tam porostlou keři, dokud nedorazili k Ladysmithu, a „nepřestávali jsme na ně útočit, až jsme se ocitli na začátku jedné poničené ulice domů s plechovými střechami a tam se setkali se sirem Georgem Whitem. Seděl na koni, uniformu vzorně upravenou. Společně jsme pak vjeli do dlouho obleženého, téměř vyhladovělého Ladysmithu. Byla to vzrušující chvíle. Toho dne jsem večeřel na velitelství se štábem.“********

Churchillova válečná dobrodružství pokračovala i po Ladysmithu: koncem dubna byl zastřelen kůň, na kterém jel, koncem května projel na kole v civilním obleku Johannesburgem, který byl ovládán Búry, v Kapském Městě se setkal s Milnerem a na Stolové hoře lovil šakaly s jeho pobočníkem vévodou Westminsterem. Všechny tyto příhody se objevily v jeho knize London to Ladysmith via Pretoria, která vyšla 16. května a jejíž první vydání v nákladu 10 tisíc výtisků bylo rychle rozebráno. 5. června roku 1900 vjel s Jihoafrickou lehkou jízdou do Pretorie a osvobodil vězení, v němž byl držen, strhl búrskou vlajku a jeho bývalý spoluvězeň, major Cecil Grimshaw, ji nahradil britskou. Vyšplhal na žerď s vlajkou v zubech.

O šest dnů později už Churchill bojoval v bitvě u Diamantového pahorku, podle velitele Iana Hamiltona s „pozoruhodnou statečností“. Schoval si velký úlomek šrapnelu, který během bitvy dopadl mezi něj a jeho bratrance Sunnyho, vévodu Marlborougha, a později mu ho věnoval se stříbrným nápisem: „Tento fragment třicetilibrového šrapnelu dopadl mezi nás a mohl nás navždy rozdělit, ale nyní je symbolem jednoty.“ (Dnes je vystaven v Blenheimském paláci.) Hamilton se pokusil obstarat Churchillovi vyznamenání za statečnost v boji, ale to bylo znemožněno, možná Kitchenerem, protože prý byl na prvním místě reportérem a teprve na druhém vojákem. Na dobové fotografii v uniformě má Churchill jemný knírek, který si záhy oholil, protože byl příliš světlý, a na hrudi svou španělskou medaili. Celkem získal šest stužek ke své Jihoafrické medaili královny Viktorie: za Diamantový pahorek, za Johannesburg, za vysvobození obránců Ladysmithu, za boj s Oranžským svobodným státem, za bitvy na řece Tugela a v Kapsku. Búrská válka mu nabídla několik šancí, jak projevit značnou odvahu, a získal v ní pár přátel na celý život, například Hamiltona a Westminstera, jehož svatebním svědkem se stal v roce 1930. A své zážitky zúročil jako novinář – získaly mu velkou slávu a vydělal na nich slušné peníze.

V únoru roku 1900 vyšel v Bostonu a Londýně román Savrola, dílo v délce 70 tisíc slov. Čtvrtinu Churchill napsal o tři roky dříve v Indii, pak ale musel psaní přerušit, aby mohly nejprve vyjít jiné dvě knihy. Je to jeho jediné beletristické dílo a věnoval ho svým spolubratřím, důstojníkům 4. husarského pluku. Později žertem prohlásil: „Neustále jsem své přátele varoval, aby tu knihu nečetli.“ Savrola přesto zaslouží pozornost, neboť umožňuje, jak se o mnoho let později vyjádřil romanopisec Compton Mackenzie, „abychom pronikli do snů mladého muže, který ovlivnil budoucí vývoj, do snů nejen o jeho vlastní budoucnosti, ale i o politické budoucnosti diktátorů a komunistů“. Tvrdí se, že většina románových prvotin je přinejmenším zčásti autobiografická, a Savrola není žádnou výjimkou, i když hlavní hrdina má zřejmě mnohé vlastnosti Churchillova otce. (V knize se objevuje i postava paní Everestové v podobě hrdinovy oddané hospodyně Bettine.)

Román se odehrává ve smyšlené balkánské zemi zvané Lauránie, jíž vládne, pět let po brutální občanské válce, diktátorský prezident Antonio Molara. Prodemokratickou stranu vede hezký dvaatřicetiletý Savrola (pocházející z dobré rodiny), myslitel a zároveň muž činu. Je velice sečtělý (na pracovním stole má svazek Macaulayových Esejů) a je vůdcem opozice. „Jeho motivační silou byla ctižádost,“ čteme, „které nedokázal odolat.“ Příběh začíná ve chvíli, kdy se Molara chystá zbavit volebního práva polovinu elektorátu, aby si zajistil vítězství v blížících se volbách. Molarova krásná žena Lucile vychází z prezidentského paláce právě ve chvíli, kdy přichází Savrola, aby protestoval proti zabití čtyřiceti demonstrantů, k němuž došlo předchozího dne, a oba k sobě pocítí vzájemnou přitažlivost. Odporný Molarův tajemník Miguel (který připomíná Shakespearovu postavu Jaga) navrhuje, že by Savrolu měla před zvolením do senátu postihnout „nehoda“, ale Molara se obává, že by to vyvolalo revoluci. Místo toho požádá Lucile, aby vyzvěděla Savrolovy plány.

Lucile se vmísí do davu sedmi tisíc lidí, aby si vyslechla Savrolovu burcující řeč. Ten ji zahlédne a na poslední chvíli zabrání, aby byla umačkána davem. Pak následují nepokoje, invaze a intervence britské válečné lodi a konečně polibek Savroly a Lucile vyrušený Molarou a Miguelem. Aktéři na sebe míří revolvery a vzniká značně melodramatická situace, Molara udeří hřbetem ruky svoji manželku a nazve ji „courou“. V závěrečných scénách Molara umírá, Miguel dvakrát změní strany a Savrola je nucen odejít spolu s Lucile do exilu, ale „po uklidnění nepokojů se přízeň lidí opět obrátí ke slavnému exulantovi, který pro ně vydobyl svobodu a jehož oni ve chvíli vítězství opustili.“

Savrola měl finanční úspěch, vynesl Churchillovi 700 liber, což se rovnalo armádnímu platu za šest let. Obsahuje několik pamětihodných vět, jako „Rytířskost nepatří mezi příznačné vlastnosti neklidné demokracie“ nebo „Je obtížné, ba nemožné něco vytýkat krásné ženě: ženy zůstávají krásné a výtky se vracejí jako bumerang.“ Další román už ale Churchill nikdy nenapsal.

Velkorysost po vítězství byla zásadou, kterou se Churchill řídil po celou svoji kariéru. V dopise novinám Natal Witness napsaném v březnu roku 1900 vyzýval k mírnému zacházení s Búry. Argumentoval, že duch odplaty je chybný „zaprvé proto, že je nemorální, a zadruhé, že je z praktického hlediska hloupý. Pomsta může být sladká, ale je také nejdražší… Musíme nepříteli usnadnit přijetí porážky. Musíme nejen nutit, ale také lákat.“ Tehdy ještě nemohl vědět, že mu nakonec připadne úkol začlenit Transvaal a Oranžský svobodný stát do Britského impéria.

20. července roku 1900 se Churchill vrátil do Británie jako národní hrdina. Dostal nabídku od jedenácti konzervativních asociací, aby koncem září 1900 za jejich obvod kandidoval ve všeobecných volbách, v nichž Lord Salisbury doufal, že zúročí podporu búrské války. Churchill se rozhodl, že se znovu pokusí získat poslanecké křeslo ve volebním obvodu Oldham, který měl v parlamentu dva zástupce. Arthuru Balfourovi řekl, že jeho sláva by mohla získat křeslo nejen jemu, ale i dalšímu toryovskému kandidátovi: „Mohl jsem si zvolit jistější obvod, ale mně velice záleží na tom, aby strana získala nazpátek obě křesla, a jsem přesvědčený, že existuje velmi dobrá šance na úspěch.“

Ve svých předvolebních projevech neváhal využívat nadsázky a podobenství, která doporučil v Kostře rétoriky. Liberály označil za „svatoušky, pokrytce a nedovzdělance“ a obvinil je, že svoji ideologii skrývají „před veřejností jako ropuchu v díře, a až ji v celé její ohavnosti vytáhnou, budou toryové muset usekat jeden její špinavý úd za druhým“. Během kampaně se také poprvé utkal s pomluvami. „Prý jsem notorický opilec,“ řekl na shromáždění v Oldhamu, „prý mne vyhodili z armády, prý jsem se znesvářil se svým [konzervativním] kolegou [v Oldhamu] panem Crispem a prý jsem se natolik zapomněl, že jsem jej udeřil do tváře. Aby tu lež trochu přibarvil, hodil jeden pochybný ničema po panu Crispovi cihlu a poranil jej na obličeji.“

Na shromáždění v Oldhamském královském divadle vyjádřil své poděkování Danu Dewsnapovi, obyvateli Oldhamu a jednomu z těch, kteří jej při útěku ze zajetí zachránili. „Jeho manželka je v hledišti!“ zvolal jeden posluchač, což vedlo k „všeobecnému jásotu“. Takovou politickou reklamu si za peníze nekoupíte. Většinu skutečných nákladů na kampaň naštěstí uhradil vévoda Marlborough. Churchill se zmýlil, když Balfourovi tvrdil, že jeho sláva dokáže konzervativcům získat obě křesla. 1. října byl zvolen 12 931 hlasy, těsně za Alfredem Emmottem, který jich získal 12 947, a odebral tak křeslo Walteru Runcimanovi s 12 709 hlasy. Charles Crisp získal 12 555 hlasů. Celkem bylo odevzdáno přes 50 tisíc hlasů, přičemž kandidáta s největší podporou dělilo od posledního pouhých 392 hlasů, což je naprosto neuvěřitelné.

„Z výsledků je zřejmé, že mi k poslaneckému křeslu pomohla jen osobní popularita, kterou jsem získal za nedávné jihoafrické války,“ napsal Churchill lordu Salisburymu. „Bez osobních, pravděpodobně nepolitických hlasů bych byl zůstal za panem Runcimanem.“ Krátce poté dokonale analyzoval situaci text pod karikaturou v časopise Vanity Fair, jejímž autorem byl „Spy“********: „Je ctižádostivý, chce to daleko dotáhnout, miluje svoji zemi. Ale stěží jej lze považovat za otroka nějaké strany.“ Churchillovo těsné vítězství přispělo k drtivému vítězství koalice lorda Salisburyho: vládní konzervativci s liberálními unionisty získali 402 křesel. Proti nim stáli liberálové se 184 křesly, dvě křesla získali poslanci z nové Labour Party (která byla založena v únoru) a 82 křesel irští nacionalisté.

Než se Churchill stal poslancem, bojoval ve čtyřech válkách, vydal pět knih (poslední z nich, Ian Hamilton’s March, pokračování knihy From London to Ladysmith, vyšla dvanáct dnů po jeho zvolení), napsal 215 novinových a časopiseckých článků, zúčastnil se největšího útoku jezdectva za půl století a podařil se mu senzační útěk z vězení. „Jako pětadvacetiletý měl již na svém kontě přímou účast v bojích na více kontinentech než kterýkoli jiný voják v dějinách s výjimkou Napoleona,“ tvrdilo se později v dobovém medailonu, „a zúčastnil se stejného počtu tažení jako kterýkoli žijící generál.“

Churchill byl nepopiratelně ctižádostivý. Pro politické účely riskoval a úmyslně používal emotivní jazyk, byl kritizován jako ten, kdo se dere dopředu. Mimořádně dobře se naučil psát a mluvit na veřejnosti, měl bezmeznou sebedůvěru, proti kritice jej chránila hroší kůže a projevil značnou morální i fyzickou odvahu. Svým útěkem z vězení dokázal, že umí využít nabízené příležitosti. Byl zkrátka připraven na politický život.

Odkaz na Horaciův verš Dulce et decorum est pro patria mori Je sladké a ušlechtilé zemřít za vlast.

** S tím kontrastuje, že Churchill byl rovněž svědkem toho, jak 27letý lord Tullibardine, dědic vévodství Atholl, vytahuje kulku z nohy jednoho derviše háčkem na zapínání knoflíčků. Vyprávěl to u večeře, kterou Tullibardine pořádal v roce 1941. (CS II, str. 2221)

V prosinci roku 1902 napsal pro bostonskou publikaci Youth’s Companion povídku „Po boku armády“. Byl to vzrušující smyšlený příběh o harrowském absolventovi Henry Morelandovi, příslušníkovi vyšší třídy, který byl zajat búrským komandem, ale unikl s pomocí Búra, jehož synovi šlechetně zachránil život. Morelande/ Churchill byl svým zajetím šokován: „Hanba, znechucení a vztek uvrhly nižšího důstojníka do nejtemnějších chmur… Takhle přijít o bohaté možnosti bojovat… abych získal ubohou možnost stát se zajatcem! Hlasitě naříkal.“ (Windsor Magazine, březen 1903)

**** Výrazy Búr a Afrikánec jsou víceméně zaměnitelné – šlo o potomky evropských (holandských, francouzských a německých), tj. bílých přistěhovalců. (Pozn. red.)

Odborník na motýly Hugh Newman později o Churchillovi napsal: „Pokud to ještě není plnohodnotný lepidopterolog, mistr svého oboru, pak učedníkem už dozajista je.“ (FH č. 89, str. 35)

Slavný plakát nabízející „25 liber za mrtvého či živého“ Churchilla byl bohužel padělkem, žádná taková odměna vypsána nebyla. Plakát nenechala vylepit búrská policie, muž, který údajně dokument podepsal, tehdy nezastával úřad, který mu byl připisován, a v některých verzích plakátu bylo použito druhu písma, který vznikl až po roce 1928. O tom Churchill nemohl vědět a plakátem se velmi bavil.

******* Její příslušníci měli na čapkách kokardy z ocasních per vidy kohoutí, a proto dostali přezdívku „Cockyolibirds“.

******** Na jiném místě bojiště přenášel raněné na nosítkách Mahátma Gándhí.

******** Jack musel být celý měsíc hospitalizován na lazaretní lodi, kterou jejich matka nechala vyslat do Kapského Města. Podnikavě a vlastenecky našla sponzora a dala ji plně vybavit.

Toto líčení, z něhož vyplývá, že Churchill byl přítomen v 6 hodin ráno, kdy bylo Whiteovo obklíčení prolomeno, a večer téhož dne s ním večeřel, v roce 1954 zcela popřel generál Hubert Gough, který ve své autobiografii Soldiering On napsal, že Churchill a jeho velící důstojník hrabě Dundonald byli spatřeni v Ladysmithu až v osm hodin večer, poté co se setmělo a co Imperiální lehká jízda a natalští karabiníci již obklíčení prolomili. Gough dodal, že jeho poznámky „jej nemusí ukázat jako velmi příjemného a oblíbeného mladého muže, ale lze z nich poznat jeho energii a schopnost emocionálního vzrušení, které jej tak hluboce inspirují a jsou základem jeho vůdcovské schopnosti.“ (Gough, Soldiering On, str. 81) Churchill by určitě nebyl první válečný korespondent, který pravdu vyšperkovával, ale autobiografie Dundonalda a polního maršála Birdwooda, kteří byli rovněž očitými svědky a jejichž paměti vyšly v letech 1934 a 1941, daleko dříve než Goughovy, plně podporují Churchillovu verzi.

Spy (vyzvědač), občanským jménem Leslie Ward. (Pozn. překl.)

kapitola 4

Přestup k opozici, říjen 1900 – prosinec 1905

Dolní sněmovna… je jakási univerzitní kolej nebo divadlo, v němž talentovaní muži dostávají šanci nejen ukázat své schopnosti pro parlamentní a veřejné záležitosti, ale i svůj charakter a osobnost.

Churchillův projev na obědě poslaneckého klubu, únor 1940

Rozumná péče o vlastní zájem není ani veřejnou, ani soukromou neřestí. Je přetvářkou tvrdit, že státníci a vojáci, kteří se v dějinách proslavili, byli lhostejní ke svému vzestupu, že byli schopni snášet urážky nebo že se ve své veřejné činnosti řídili pouze altruismem.

Churchill, Marlborough

28. července roku 1900 se Jennie Churchillová provdala za George Cornwallise-Westa, hezkého armádního důstojníka, který se narodil čtrnáct dní před jejím synem a měl jen málo finančních prostředků. Churchill ji v předešlém roce varoval, že „krásné city nejdou dohromady s prázdným žaludkem“, a podle očekávání oběma velice záhy došly peníze. Bylo to bouřlivé manželství, které skončilo, když Cornwallis-West veřejně Jennie opustil a když v roce 1913 přišel rozvod. Bylo zřejmé, že Churchill nyní nemohl ze svého svěřenského fondu očekávat příliš peněz. Protože až do roku 1911 nebyli poslanci placeni, musel si vydělávat jinak.

Parlament se měl sejít až uprostřed února roku 1901, a tak Churchill strávil čas po volbách dobře placenými veřejnými přednáškami v Británii a v Severní Americe, především o svých dobrodružstvích v Jižní Africe, při nichž laternou magikou promítal diapozitivy. Dával si pozor, aby nezněl příliš chvástavě. Při jedné večeři žertoval: „Četl jsem knihu s názvem Twice Captured [Dvakrát v zajetí], což je vynikající titul, protože upadnout do zajetí je velmi snadné. Stejně tak dobře by jeden mohl svou knihu nazvat ‚Dvakrát v bankrotu‘.“ Britské turné mu vyneslo 3782 liber za dvacet devět vystoupení. Ian Hamilton, který jej navštěvoval v jeho bytě na Mount Street číslo 105 v londýnské čtvrti Mayfair (propůjčeném mu zdarma Sunnym Marlboroughem), vzpomínal, jak mu „radostně vyprávěl, že tak jako ptáček dokáže hopkat z větve na větev, i on už umí odhopnout od připraveného textu, zaimprovizovat a pak se zase vrátit dříve, než ho někdo přistihne“. V listopadu roku 1900 byl zvolen členem Carlton Clubu, což pro konzervativního politika bylo v podstatě nutnou podmínkou (CC byl „rodištěm“ konzervativní strany a jeho členové byli přijímáni jen na základě nominace nebo volby), shodou okolností ve stejný den jako další nový poslanec, podnikatel Andrew Bonar Law (pozdější britský premiér – jediný, který se narodil v Kanadě).

Do New Yorku dorazil Churchill 8. prosince roku 1900 na palubě parníku společnosti Cunard Lucania. „Tentokrát mi ve Státech jde o zisk, nikoli o zábavu,“ řekl Bourke Cockranovi. Přiznal, že se „nemálo obává, že vypluje na rozbouřené moře amerického myšlení a diskusí“. „Nejsem tady, abych se oženil,“ řekl reportérům, kteří na něj čekali na molu. „Neožením se a rád bych, aby to bylo jasně konstatováno.“ Když byl dotázán, zda mu v útěku z věznice pomohla afrikánská služka, nebo Prozřetelnost, odpověděl tajemně: „Někdy je to to samé.“ Té noci v tiskovém klubu, když si po jídle vychutnával brandy a doutník, řekl: „Až když jsem navštívil mnoho zemí, procestoval Evropu a byl zajatcem Búrů, jsem pochopil, že hlavní charakteristikou anglicky hovořících národů ve srovnání s jinými bělošskými národy je, že se myjí a že se myjí pravidelně. Anglie a Amerika jsou odděleny velkým oceánem slané vody, ale sjednoceny ve věčné vaně plné mýdlové vody.“ To opravdu nebylo příliš slavnostní uvedení koncepce „bratrského spojenectví“ anglicky mluvících národů, kterou později hlásal.

10. prosince se v Albany, hlavním městě státu New York, setkal s právě zvoleným viceprezidentem Theodorem Rooseveltem. Osobně si nesedli. „Viděl jsem tu Angličana* Winstona Churchilla,“ napsal Roosevelt příteli, „a přestože to není atraktivní člověk, zaujaly mne některé věci, které řekl.“ Rooseveltova dcera později bystře usoudila, že nenašli společnou řeč, protože se navzájem tolik podobali. O šest dnů později uvedl první Churchillovu newyorskou přednášku spisovatel Mark Twain, který řekl: „Pan Churchill je po otci Angličan a po matce Američan. Toto spojení z něj bezpochyby vytvořilo dokonalého muže.“

Mnozí Američané byli proti búrské válce a na návštěvě Michiganské univerzity v Ann Arboru na Churchilla hlasitě bučeli a pískali. On si ale vymyslel chytrý způsob, jak odrazit probúrskou náladu irsko-amerického publika v Chicagu, které přišlo nepřátelsky naladěno a posilněno irskou whiskey na něj pokřikovalo. Pozměnil přísně historický popis bitvy a tvrdil, že Britové byli na pokraji drtivé porážky. „V této zoufalé situaci dorazila rota Dublin Fusiliers! Zatroubili k útoku a nepřítel byl smeten.“ Posluchači se chvilku rozhodovali mezi anglofobií a pokrevním příbuzenstvím a pak s jásotem oslavili údajně irské vítězství.

„Jsem velmi hrdý na to, že jsem asi tak jeden z milionu, kdo si v mém věku a bez kapitálu dokázal za necelé dva roky vydělat deset tisíc liber [dnes zhruba jeden milion liber],“ chlubil se matce v první den nového století. „Někdy je to ale velmi nepříjemná práce. Například minulý týden jsem dorazil na přednášku v jednom americkém městě a zjistil, že [organizátor major James B.] Pond nedohodl žádnou veřejnou přednášku, ale něco jako kouzelnické představení na večírku v soukromém domě za 40 liber.“ Peníze, které Churchill vydělal, pro něj výhodně investoval přítel jeho otce, finančník sir Ernest Cassel.

Královna Viktorie zemřela 22. ledna roku 1901, kdy byl Churchill ve Winnipegu. „Tak co mi povíš o novém králi?“ ptal se v dopise jízlivě matky na nynějšího Edvarda VII., jednoho z jejích bývalých milenců. „Změní to zcela jeho způsob života? Prodá své koně a rozežene své Židy [jako následník trůnu, princ z Walesu, si půjčoval velké částky od židovských finančníků], nebo zasadí Reubena Sassoona do korunovačních klenotů a dalších regálií**? Nestane se z něj nudný patron? Bude se k Tobě stále chovat přátelsky? Že by Keppelová*** povýšila na první dámu jeho ložnice?“ Druhého dne se vsadil o 100 liber s Jamesem C. Youngem, americkým průmyslníkem z Minneapolisu. Nesouhlasil s jeho tvrzením, že se Britské impérium během následujícího desetiletí „podstatně zmenší“. Sázku vyhrál, ale není známo, zda si výhru vyzvedl.

2. února odplul zpět do Anglie. Po návratu si koupil automobil, francouzský Mors (jediné nebritské auto, které kdy vlastnil), i když ještě neuměl řídit. Po mnoha letech řekl jednomu svému příteli, že „nikdy ani nepomyslel na to, že by se měl naučit jezdit – prostě auto převzal a vyrazil“. Přiznal, že měl „trochu potíže s jedním autobusem“ na rohu Hyde Parku, což „vedlo k určitému poškození“, ale „spravili jsme to“ a v následujícím roce už dojel za den z Londýna do Yorku. Měl ve zvyku jezdit rychle, na semafory obvykle nebral ohled a dopravní zácpu občas objel po chodníku. Jeho netrpělivost za volantem a ignorování dopravních předpisů byly zcela v souladu s jeho obecným postojem k životu.

V Dolní sněmovně zasedl 14. února roku 1901. „Bylo mi ctí, že jsem se mohl účastnit jednání toho slavného shromáždění,“ napsal později, „které navzdory nesčetným nebezpečím po staletí vedlo Anglii kupředu na cestě k impériu.“ První slova, která tam vyslovil, však překvapivě nebyla z jeho popudu. Liberální buřič David Lloyd George navrhl umírněně formulovaný dodatek k projednávanému návrhu zákona, ale jeho emocionální projev byl plný hořkosti vůči toryům. Toryovský poslanec Thomas Bowles vybídl Churchilla k reakci a ten svoji první řeč, kterou pronesl 18. února, začal slovy: „Možná by bylo k obecnému prospěchu, kdyby ctihodný poslanec, místo aby pronášel projev bez návrhu svého dodatku, svůj dodatek navrhl, aniž by k tomu promluvil.“ Toryové se tomuto výpadu zasmáli a sněmovna si povšimla, že Churchill by mohl být někým, kdo stojí za vyslechnutí a dovede pobavit. Méně je pobavil zbytek jeho první řeči, v níž navrhoval shovívavost vůči poraženým Búrům. Pronesl i toto: „Kdybych byl Búr, který bojoval v poli – a kdybych byl Búr, v poli bych bojoval…“ V té chvíli Joseph Chamberlain z vládní lavice hlasitě poznamenal: „Takhle se zahazují poslanecká křesla.“ Churchill pokračoval: „Podle toho, co jsem z války viděl – a že jsem z ní občas opravdu něco viděl – jsem přesvědčen, že ve srovnání s jinými válkami, zvláště s těmi, jichž se účastnilo civilní obyvatelstvo, byla tato válka v Jižní Africe vedena vcelku s neobvyklou humánností a velkorysostí.“ (Internace v koncentračních táborech byla zprvu zavedena pro ochranu búrských žen a dětí v nepřítomnosti jejich manželů a bratrů; teprve později vypukly epidemie, které si vyžádaly smrt 16 000 internovaných.)

Churchill vyjádřil naději, že po britském vítězství nad Búry „ti stateční a nešťastní muži, kteří bojují v poli“, dostanou „plné záruky bezpečnosti svého majetku, potvrzení rovných práv, svobody vyznání a zřízení zastupitelských institucí a v neposlední řadě se jim od britské armády dostane i toho, co vždy ochotně statečnému a tvrdošíjnému nepříteli přiznává – veškerých válečných poct.“ Ve své řeči vychválil způsob, jakým válka upevnila jednotu impéria: „V Kapsku jsme možná ztratili nějaké pochybné přátele, získali jsme však desetkrát, možná dvacetkrát tolik nepochybných přátel v Kanadě a v Austrálii, kde si lidé, včetně těch nejposlednějších farmářů v těch nejvzdálenějších provinciích, svojí účastí v konfliktu uvědomili tak jako nikdy předtím, že patří k impériu a že impérium patří jim.“ Skončil dojemnou zmínkou o svém otci: „Nemohu se opět posadit, aniž bych vyjádřil, jak vděčný jsem za laskavost a trpělivost sněmovny, která mne vyslechla, ne mojí zásluhou, jak dobře vím, ale díky jisté krásné vzpomínce, kterou si mnozí ctihodní poslanci dosud uchovávají.“ Projev měl velký ohlas i na veřejnosti, protože Churchill jeho text poskytl tisku předem. Tato praxe byla tehdy ovšem považována za neuctivou, ba téměř drzou.

Když se lord Randolph Churchill v roce 1874 stal poslancem Dolní sněmovny, přidal se ke skupině rebelů, kterým se začalo říkat Čtvrtá strana, protože se často bouřili proti vedení své vlastní Konzervativní strany. V prvních letech v parlamentu se jeho syn do značné míry choval stejně. Připojil se ke skupince aristokratických rebelů kolem Hugha Cecila, syna markýze Salisburyho, kteří dostali přezdívku „hughligáni“. I když byl Cecil krajní pravičák, zatímco Churchill pravičácký demokrat, hughligáni drželi kamarádsky při sobě jak v osobním, tak i pracovním životě – často spolu večeřeli a vyměňovali si názory a často společně hlasovali. Všeobecně byli považováni za chytré mladé muže, kteří rebelují proto, aby na sebe upoutali pozornost, a kteří doufají, že získají politický úřad. Není tedy divu, že se na ně méně urozená, avšak loajálnější masa toryovských poslanců ze zadních řad sněmovny dívala do jisté míry úkosem.

Na svoji šanci na rebelii nemusel Churchill čekat dlouho. Když ministr války St John Brodrick v březnu roku 1901 oznámil svůj úmysl zvětšit armádu o polovinu, spatřil v tom příležitost k obhajobě památky svého otce. Absolvoval rychlokurz klasické ekonomie u sira Francise Mowatta, přítele z ministerstva financí, a navrhl snížení daně z příjmu z tehdejší úrovně 5,8 procent, jež byla považována za nebezpečně vysokou. Schodek pak měl být zaplacen naopak škrty ve vojenských výdajích. Churchill si svůj útok na Brodrickův odhad výdajů na armádu připravoval šest týdnů. Svoji druhou řeč v Dolní sněmovně pronesl 13. května, téměř tři měsíce po své první. Jednomu novináři se svěřil: „Naučil jsem se ji tak důkladně nazpaměť, že nezáleželo na tom, kde ji zahájím nebo jak ji změním.“ Mluvil celou hodinu, aniž se jedinkrát podíval do poznámek.****

Brodrick měl ctižádostivé plány. Chtěl, aby Britská armáda měla šest sborů, přičemž tři měly být pro případ války připraveny k nasazení na evropském kontinentu. „K podráždění stačí,“ vyjádřil se Churchill o šesti armádních sborech, „ale k zastrašení ne.“ Věřil, že Británii chrání námořnictvo, zatímco armáda bude hrát nanejvýš roli imperiální policejní síly, ne něčeho, co by ji mohlo zatáhnout do vojenských závazků na kontinentu. Citoval z dopisu, který jeho otec napsal lordu Salisburymu několik dní před svojí rezignací: „Nechci podporovat snahy, aby se vojenské a bojechtivé kruhy armády a námořnictva připojily k riskantním a zoufalým podnikům, k nimž jsou zřejmě nuceny jiné národy.“ A uzavřel svůj projev slovy: „Jsem velmi rád, že mi po patnácti letech sněmovna dovolila, abych opět pozdvihl vlajku snižování výdajů a ekonomických zájmů.“ Označil se za „tradičního konzervativce, jehož osud je nerozlučně spojen se stranou toryů“, který však přesto chce podpořit nepopulární snižování výdajů na obranu, „protože tuto věc jsem zdědil, je to věc, za kterou zesnulý lord Randolph Churchill přinesl tu nejvyšší oběť ze všech ministrů moderní doby“.

„Evropská válka bude krutý, srdceryvný zápas,“ předpověděl Churchill, „který si, bude-li nám přáno ochutnat trpké ovoce vítězství, nutně vyžádá, možná po několik let, veškerou mužnou sílu a odvahu našeho národa, naprosté pozastavení neválečných činností a soustředění veškeré životní energie společnosti na jediný cíl.“ Tvrdil, že oproti dobám, kdy se malé pravidelné armády vycvičených vojáků střetávaly v jednotlivých bojových akcích, se celá povaha války od základů změnila. Patnáct let před zavedením branné povinnosti a totální války v roce 1916 bystře konstatoval: „Evropská válka může skončit jedině naprostým zničením poražených a téměř stejně fatálním postižením obchodu a ekonomickým vyčerpáním vítězů. Demokracie je pomstychtivější než vládní kabinety. Války národů budou strašnější než války králů.“

Churchill tuto mimořádně předvídavou řeč opsal nejméně šestkrát, než se ji naučil zpaměti. Slovy jednoho politického korespondenta „elektrizovala sněmovnu svým pochopením problémů národní obrany“. Přestože proti tomu, co označil za „neuvážené kupení absurdit“, hlasovalo pouze sedmnáct konzervativců, Brodrick svůj návrh stáhl. Churchill si v parlamentu velmi rychle udělal jméno – i když bojem proti své vlastní straně.

V roce 1903 přišel Brodrick s novými plány na zvětšení Britské armády a Churchill s dalšími útoky. Kdykoli mohl, zkusil to s humorem a ironií. „Tuhle jsem se procházel po Whitehallu,“ řekl v lednu publiku v Oldhamu, „a všiml jsem si, že na místě, kde kdysi sídlila Správa městských chudobinců a blázinců, se staví nová budova ministerstva války.“ Churchill nevěřil ve velkou stálou armádu, ale v silné námořnictvo. Řekl, že „nehájí nepřipravenost, ale s prvotřídním námořnictvem lze nepřipravenost kompenzovat; bez něj by jakkoli pečlivé, důkladné a důmyslné přípravy byly k ničemu.“ V dubnu vydal knihu sestavenou ze svých projevů na toto téma Mr Brodrick’s Army (Armáda pana Brodricka). Podobné monotematicky zaměřené knihy pak pravidelně vydával po celou svoji politickou dráhu.

Churchill v té době mimo jiné napsal také ministru kolonií Josephu Chamberlainovi, aby se jej zeptal, zda by „nemohl získat jakousi vojenskou pochvalu či vyznamenání“ za svoji statečnost při přepadení vlaku. „Obávám se, že úřady považují celou záležitost za žurnalistický humbuk, což není pravda. Stejně jako všem ostatním poslancům mi samozřejmě vůbec nejde o laciné pocty pro mne, avšak stejně jako jiní musím myslet na svůj volební obvod a snad bych měl i uvážit cítění nějaké své budoucí manželky.“ Nedostal nic, jen posílil svoji pověst ctižádostivce. Vyprávělo se také, že když mu redaktor listu Morning Post poslal ke korektuře jeden z jeho projevů, v němž se po jakémsi jeho výroku objevilo v hranatých závorkách slovo „bravo“, vrátil rukopis s úpravou „hlasitý dlouhotrvající potlesk“.

Churchill řečnil po celé zemi před stále rostoucím počtem posluchačů a s každým úspěšným výjezdem získával větší sebedůvěru. A přinejmenším na čas se mu dařilo ovládat nechuť, kterou pociťoval k těm toryovským politikům, kteří zničili politickou kariéru jeho otce. Koneckonců svoji knihu The River War věnoval lordu Salisburymu a přidal se k hughligánům, které vedl Salisburyho syn. A Arthur Balfour, předseda klubu konzervativců v Dolní sněmovně, byl Salisburyho synovec a posvěcený nástupce. Koncem 70. let 19. století a na začátku let 80. byl přítelem lorda Randolpha a jeho příležitostným spojencem, ale v krizovém momentu jeho rezignace se jednoznačně postavil za Salisburyho.

V prosinci roku 1901 měl již Churchill silné sociální vědomí, které do značné míry pramenilo z četby knihy Poverty: A Study of Town Life (Chudoba: studie života ve městě), jejímž autorem byl Benjamin Seebohm Rowntree. „Vidím jen málo slavného na impériu, které dokáže vládnout mořím, a není schopné poradit si s kanalizací,“ napsal J. Moore Bayleyovi, příteli svého otce. „Chce to vyváženou politiku… která dokáže koordinovat rozvoj a růst s pokrokem v oblasti sociální a zdravotní péče.“ Rowntreeova čtyřsetstránková kniha vyšla během dvou let pětkrát. Velice podrobně analyzovala otřesnou chudobu a bídu v chudinských čtvrtích Yorku. „V této zemi oplývající bohatstvím,“ konstatoval její autor na závěr, „v době nebývalé prosperity, žije pravděpodobně více než čtvrtina populace v chudobě.“ Rowntreeovo poselství dokonale ladilo s požadavky na společenskou reformu, s nimiž toryovská demokracie přicházela, koncepce, kterou Churchill zdědil po svém otci a ten po Disraelim.

Churchill napsal dlouhou, avšak nezveřejněnou recenzi Rowntreeho knihy. Po částech věnovaným definicím chudoby, nutričně nedostatečné stravě chudých, mizernému životu příležitostných dělníků a otázkám týkajícím se bydlení a nájemného se zaměřil na problém, který pokládal za nejdůležitější, a sice že chudoba je „závažnou překážkou pro získávání rekrutů“ pro armádu a námořnictvo. Starosti mu působila budoucnost Britského impéria, „pokud obyčejní lidé budou tak zakrslí a fyzicky neschopní služby, že armáda nebude moci naplňovat stavy. Z toho vyplývá, jakkoli přehnaně a neuvěřitelně to může znít, že naše pověst jako velmoci ve skutečnosti záleží na jejich kondici.“ V závěru konstatoval, že „jestli se fyzický stav mužů britského národa bude zhoršovat a Británie nebude schopna zajistit, aby jejich kondice odpovídala kondici rekrutů našich koloniálních bratří, ponesou za to do jisté míry odpovědnost politici.“ Jeho zájem o sociální reformy a boj s chudobou nebyl ani zdaleka anomálií, byl úzce spjat s jeho vírou v impérium.

Díky svému zájmu o sociální problematiku se seznámil s levicovými intelektuály, s nimiž by se možná jinak nepotkal. „Šla jsem na večeři s Winstonem Churchillem,“ zapsala si 8. července 1903 do deníku Beatrice Webbová, přední socialistická intelektuálka. „První dojem: téměř nesnesitelně neklidný, neschopný trvalé a soustředěné práce, sobecký, domýšlivý, mělký a reakcionářský, ale s určitým osobním magnetismem, velkou kuráží a určitou originalitou, nikoli intelektuální, ale charakterovou. Spíše je to americký spekulant než anglický aristokrat. Mluvil výlučně o sobě a plánovaných volebních kampaních… ‚Nikdy se nenamáhám s duševní prací, pokud ji za mne může vykonat někdo jiný.‘“ (To bylo zjevně míněno žertem a socioložce Webbové zjevně smysl pro humor scházel.) „Troufám si ale tvrdit, že má i lepší stránku, a tu má zakrytou maskou laciného cynismu, kterou si každodenně s ohledem na své postavení a kariéru nasazuje, takže u večeře působil jako nahodilý spolustolovník,“ pokračovala. „Nemá ani ponětí o vědeckém výzkumu, filozofii, literatuře či umění, natož o náboženství. Ale se svým zápalem, odvahou, nápaditostí a zděděnou pověstí to může dotáhnout daleko, pokud se jako jeho otec sám nezničí.“

Webbová se ve svém hodnocení v několika ohledech mýlila (Churchill například zajisté měl ponětí o náboženství, prostě se k němu jen nepřihlásil), ale přišla s několika užitečnými postřehy o jeho charismatu a originalitě. Byla úplně na omylu ohledně jeho schopnosti tvrdé práce – pokud něco považoval za důležité, dokázal se na to zcela soustředit a využít své paměti věčně hladové po faktech, citátech a statistikách ke zvládnutí předmětu tak, že jej nedokázal porazit žádný novinář, křikloun ani protivník v parlamentu.

Spolu s vývojem sociálního myšlení se v Churchillově hlavě objevil i nápad založit středovou politickou stranu, v níž by se spojili ti nejlepší a nejumírněnější konzervativci a liberálové, takže na rozdíl od jednotlivých stran by v ní neexistovala žádná krajní křídla. Sen o velké koalici rozumných liberálně založených politiků, kteří by vládli prakticky věčně, si udržel až do počátku 50. let. Když bývalý ministerský předseda lord Rosebery v prosinci roku 1901 pronesl v Chesterfieldu řeč zhruba v tomto duchu, musel Hugh Cecil Churchillovi připomenout: „Pokud jde o vstup do Středové strany, mohlo by to být velice správné rozhodnutí, pokud by nějaká Středová strana existovala … Žádná taková ale není… Takže kdyby ti teď například nabídli místo v Roseberyho [liberální] vládě, bylo by šílenstvím, kdybys nezůstal jednoznačný unionista.“ Churchill ale i nadále prahnul po koalici, která by držela socialisty mimo a v britské politice představovala střední proud. Problém spočíval v tom, že jakékoli taktizování ve snaze přeskupit politické síly by nepochybně vešlo ve známost, načež by byl pochopitelně považován za spiklence a zrádce strany.

V roce 1902 začal Churchill shromažďovat podklady pro dvousvazkový životopis svého otce, čímž v sobě obnovil dřívější averzi vůči toryovským špičkám kvůli jejich údajně špatnému zacházení s lordem Randolphem. V červenci roku 1902 Salisbury odstoupil, ministerským předsedou se stal Balfour a Churchill měl možná za to, že za jiných okolností mohl tento úřad připadnout jeho otci. Ve své knize Great Contemporaries (Velcí současníci) uveřejněné po Balfourově smrti nejprve vysoce ocenil jeho inteligenci a osobní kouzlo a poté napsal: „Pod povrchem toho všeho se – kdykoli šlo o veřejné záležitosti – skrývala chladná bezohlednost. Jen málokdy dovolil, aby se politický antagonismus stal překážkou v osobním životě, a stejně tak, aby mu sebepevnější osobní přátelství bránilo při řešení státních problémů.“

Při shromažďování podkladů pro životopis si Churchill od otcových přátel vypůjčil jejich korespondenci s ním, ale ty nejzahořklejší dopisy získal od své matky. „Ryzí toryovská demokracie končí,“ napsal jí manžel v roce 1891. „Žádná moc na světě mne nepřiměje, abych zvedl ruku nebo nohu nebo hlas pro torye... Určitě jsem se dopustil velkých chyb, ale místo pochopení, shovívavosti, dobré paměti a vděčnosti jsem se setkal jen se záští, zlou vůlí a urážkami. Jsem už unavený, je mi z toho všeho špatně, nechce se mi už v politice pokračovat.“ Sebelítostivé dopisy jako tento (proč bychom měli očekávat shovívavost nebo vděčnost za pokus sesadit vůdce strany?) otevřely ve vztahu jeho syna s Balfourem a toryovským vedením staré rány a to, že sedí ve stejné poslanecké lavici, se stalo bezpředmětné. Lord Winterton (rovněž toryovský poslanec) vzpomínal, že Churchilla v té době „zřejmě bavilo rozdmychávat zlobu. Zdálo se, že – jak se dnes říká – vyhledává spory“.

„Význační lidé se mě často ptají, proč pořád cituji svého otce,“ řekl Churchill v projevu k Blackpoolské konzervativní asociaci v lednu roku 1902, „a já odpovídám, že jsem ochotný citovat kohokoli jiného, když zjistím, že se jeho publikované názory shodují s těmi, s nimiž morálně a intelektuálně souzním. Dnes velmi potřebujeme muže schopné vést tuto zemi. A my tu máme starší pány, od nichž nikdo nemůže očekávat, že něčemu budou věnovat přílišnou pozornost, a co se týče těch mladších, nelze očekávat, že jim někdo bude věnovat přílišnou pozornost.“ Následoval smích, stejně jako po mnoha jiných jeho vtipech.

V roce 1902 byl dotázán, jaké by měl mít politik vlastnosti. Odpověděl: „Schopnost předvídat, co se stane zítra, příští týden, příští měsíc, příští rok a… umět vysvětlit, proč se to nestalo.“ Dokázal vtipkovat o práci poslance: „Vyžaduje se, aby (ve stoje) vyjadřoval své názory, on sám chce zůstat v tichosti sedět a očekává se, že bude lhát*****.“ Žertování pro Churchilla znamenalo hodně. Učinil z něj účinný nástroj své politické výzbroje – odrážel jím kritiky, zesměšňoval oponenty a uklidňoval situace, které se začínaly vymykat. Pochopil, že ve viktoriánské éře dlouhých politických projevů musí pobavit, má-li poučit, přesvědčit a inspirovat. Jako humorista byl přirovnáván ke svým současníkům, jako byli Hillaire Belloc, Noël Coward a P. G. Wodehouse, a jeho smysl pro komické načasování s Groucho Marxem. Skvělý parlamentní vtipálek A. P. Herbert poznamenal, že Churchillův psaný projev nelze nikdy docenit, protože nám k tomu chybí „znalost scény a okolností, jedinečný zvučný hlas, odmlky, pochechtávání a chlapecky šibalský jiskřivý pohled“. Dokonce i v nejhorších dnech 2. světové války se Churchillovi dařilo do svých projevů vkládat humor. Naproti tomu ministerští předsedové jako Stanley Baldwin, Ramsay MacDonald a Neville Chamberlain ve sněmovně jen zřídkakdy vtipně odpovídali, někteří proto, že toho nebyli schopni, jiní proto, že to považovali za nepatřičné. Churchill ovšem stále jiskřil vtipem, ať už na vlastní účet, nebo aby zesměšnil protivníkovu pompéznost. Když ve sněmovně vstal, aby pronesl řeč, často v sále zavládla atmosféra očekávání duchaplné věty, která bude stát za zapamatování.

Churchillův značně ambivalentní postoj k toryům znamenal, že se jeho politické aktivity v Dolní sněmovně točily kolem hughligánů, kteří byli jen volně spojeni s Unionistickou stranou******. Hughligánská kronika večeří, jež je uložena v archivu Sněmovny lordů, je takovým „Kdo je kdo“ o členech Unionistické strany eduardovské doby. Klub pořádal čtvrteční večeře na počest ministrů a vlivných poslanců a Churchill byl téměř vždy přítomen. Připíjelo se na „bezúhonnost, hospodárnost a Perský záliv“ nebo na „prodejnost, osobní útoky a tisk“. Kromě Cecila a Churchilla patřili k jeho vůdčím osobnostem skotský aristokrat Ian Malcolm, Arthur Stanley (syn 16. hraběte z Derby) a hrabě Percy (nejstarší syn 7. vévody z Northumberlandu). Hughligáni během své krátké, ale vlivné existence coby parlamentní nátlakové skupiny hostili St Johna Brodricka (navzdory Churchillovým výpadům proti němu), syna Josepha Chamberlaina Austena, Arthura Balfoura, libeálního poslance sira Edwarda Greye, lorda Roseberyho a liberálního rétora Johna Morleyho.

Občas se setkávali v Blenheimském paláci, ale nejdůležitější schůzka hughligánů, jakou kdy uspořádali, se odehrála v Dolní sněmovně 25. dubna roku 1902. Konala se na počest ministra kolonií Josepha Chamberlaina, který zanedlouho rozštěpil Unionistickou stranu ve sporu o celní reformu, stejně jako v roce 1886 rozštěpil Liberální stranu******* ohledně irské samosprávy. Když tento velikán politiky konce devatenáctého století odcházel, zastavil se ve dveřích a po chvíli přemýšlení řekl: „Mladí pánové, královsky jste mne pohostili, a já vám na oplátku prozradím tajemství k nezaplacení. Cla! To bude politika budoucnosti, politika blízké budoucnosti!“ Na schůzce vykrystalizoval Churchillův odmítavý postoj k celní reformě (zvané také imperiální preference), který jej nakonec vytlačil z Unionistické strany. Chamberlain se chystal navrhnout revoluční změnu: uvalit vysoká dovozní cla na zboží z cizích států, což by sice podpořilo obchod uvnitř impéria, ale nevyhnutelně zároveň způsobilo zvýšení cen potravin. Nutit dělnictvo, aby platilo více za jídlo, bylo něčím odporným v očích liberálních toryů, mezi něž Churchill patřil. A tak Rosberymu napsal, že pokud to Chamberlain myslí vážně, mohla by mít „středová koalice šanci“, a dodal, že „‚toryovský liberál‘ by byl daleko vhodnější název pro jejího stoupence než ‚toryovský demokrat‘ nebo ‚liberální imperialista‘… Mám jednu obrovskou potíž, kterou bych potřeboval překonat, a tou je podezření, jestli mou hnací silou není jen neukojitelná ctižádost. Kdyby se však objevilo nějaké velké téma, jako třeba cla, ta potíž by zmizela.“ V této otázce byl jeho otec zcela bezzásadový, neboť téměř jedním dechem navrhoval volný obchod i ochranu domácího trhu pomocí cel. Churchill ve své synovské biografii necitoval z dopisů, z nichž by to bylo zřejmé.

Chamberlain dodržel slovo a začal prosazovat balík celních reforem. Churchill v tom spatřil svoji příležitost a 25. května napsal Balfourovi dopis, v němž jej varoval, že Chamberlainovy nedávné projevy, v nichž se přimlouval za preferenční (snížená) cla s koloniemi, „odhalují čistě protekcionistický záměr“. „Jsem absolutně proti všemu, co změní charakter této země jako zastánce volného obchodu, a považuji tento problém za důležitější než všechny ostatní, jimž čelíme. Preferenční cla… jsou nebezpečná a nepřijatelná… Jakmile začneme s touto strategií, povede nutně ke vzniku plně protekcionistického systému, který katastrofálně zasáhne obchod a způsobí amerikanizaci anglické politiky.“ Churchill rád užíval silně zdramatizovanou argumentaci v případech, kdy co do fakt byla na hraně obhajitelnosti – samozřejmě existovalo mnoho možných stupňů mezi volným obchodem a protekcionismem. A ta pejorativní zmínka o americké politice byla pravděpodobně narážkou na to, co jeden historik nazval „vzájemnými protislužbami, pletichařením a korupcí, které tehdy americký celní systém generoval“. Churchill to řekl navzdory svému obecnému obdivu k Americe a přestože uznával její rostoucí světový význam. O měsíc později, 22. června, řekl v rozpočtové debatě, že „vždy měl za to, že hlavním dlouhodobým cílem anglických státníků by mělo být pěstování dobrých vztahů se Spojenými státy.“ To bylo snazší po kapitulaci Búrů a květnovém podpisu Vereenigingské mírové smlouvy.

„Můj drahý Winstone,“ odpověděl chladně Balfour. „Nikdy mne nikdo neinformoval o tom, že se Chamberlain stal advokátem ochranářství, nicméně věřím, že je připraven a už se nemůže dočkat... dovozního cla na potraviny, které lze považovat za protekcionistické už svou povahou … Nepochybně je to záležitost krajně zapeklitá a vyžaduje, abychom postupovali velice opatrně.“ Balfourův pokus kráčet zlatou střední cestou ho nakonec stál premiérské křeslo a Churchilla velmi nahněval, ale ze zpětného pohledu není zas tak obtížné pochopit, co jiného mohl učinit v situaci, kdy byli toryovci od špičky až po základnu rozštěpeni. Churchill později přiznal, že byl znechucen, jak tvrdě jeho strana naložila s poraženými Búry, jaký postoj zaujala k reformě armády a jak využívala svého nedávného volebního vítězství, což ho nakonec vedlo k tomu, že v době, kdy „se objevil problém protekcionismu, jsem již byl připraven vidět všechny její skutky v tom nejkritičtějším světle“. Jinými slovy, chystal se k boji.

Veřejnost se o sporu dozvěděla 28. května roku 1903. Bezprostředně po Chamberlainovi, který celní reformu oficiálně navrhl, měl v Dolní sněmovně projev Churchill. Mowatt mu vyložil její principy a on se pak stal jedním z vůdců skupiny zhruba šedesáti konzervativních rebelů známých jako „stoupenci bezcelních potravin“, kteří se proti ní stavěli. Svoji řeč začal úmyslným přeháněním: „Toto jsou záležitosti vyžadující čas na projednání a o výsledku se rozhodne v největším názorovém střetu v dějinách naší země.“ Prorokoval, že v důsledku protekcionismu „stará Konzervativní strana a její náboženské a ústavní zásady zaniknou a že vznikne nová strana, možná podobná Republikánské straně ve Spojených státech amerických – bohatá, materialistická a světská, která bude řešit především celní tarify a díky níž se parlamentní chodby zaplní kšeftaři zastupujícími obory chráněné protekcionistickou politikou.“

Zápas uvnitř Unionistické strany o celní reformu se táhl déle než třicet měsíců, během nichž na obou stranách odstupovali členové kabinetu. Churchill řekl Charlesu Eadeovi, že se jeho otec stal prominentním politikem mimo jiné proto, že „na Gladstonea útočil tvrději než kdo jiný.“ Měl pravdu a svými útoky na Arthura Balfoura za jeho přešlapování ve věci celní reformy chtěl dosáhnout stejného výsledku. V debatě o návrhu zákona o obchodu s cukrem, která proběhla 29. července roku 1903, charakterizoval přední poslance své strany takto: „Všichni jsou to dobří muži, poctiví muži, kteří jsou ochotni mnoho obětovat za své názory, jenže oni žádné názory nemají. Jsou ochotni zemřít za pravdu, ale nevědí, co pravda je. Jejich názory jsou jen v ‚předběžném testovacím stadiu‘, a než je zveřejní, projdou pečlivou úpravou a revizí ministerského předsedy.“ Takové výpady záhy vyvolaly reakce toryovských poslanců, kteří seděli v jeho blízkosti. Plukovník Claude Lowther vyjádřil obavu, že se Churchill v Jižní Africe nakazil beri beri, „protože jsem slyšel, že nejvýraznějším příznakem této choroby je strašný otok hlavy. [slovní hříčka: nadutost]“

V srpnu roku 1903 byl již Churchill přesvědčen, že v příštích volbách drtivě zvítězí liberálové. „Namyšlená vláda, která je spokojena sama se sebou, bude šokována tím, co ji potká,“ napsal lordu Northcliffeovi, majiteli listu The Times. „Celkem snadno bychom mohli vytvořit vynikající středovou vládu, která by nebyla ani protekcionistická, ani probúrská, ale radikálně liberální, jež se dokáže vypořádat s dnešní skandální neefektivitou státní správy.“ Na podzim tuto myšlenku uveřejnil v Monthly Review. V textu tvrdil, že „postavení, v němž se dnes ocitlo mnoho umírněných, rozumně uvažujících lidí, je velice obtížné. Uvízli v sevření mezi dvěma stranickými organizacemi.“ S poukazem na tvrdé podmínky, které Salisbury a Chamberlain Vereenigingskou mírovou smlouvou uvalili na Búry, Churchill konstatoval, že umírnění lidé „jsou upřímně hrdí a radují se z rozvoje a konsolidace Britského impéria, ale nejsou ochotni souhlasit se zneužíváním britské imperiální politiky jako pouhé předvolební finty… Hlavní otázkou je, zda existují politické organizace pro lidi, nebo lidé pro politické organizace.“

24. října napsal dopis Hughu Cecilovi, svému nejbližšímu politickému příteli a stejně jako on toryovi, který usiloval o reformu Unionistické strany, v níž toryové dominovali. „Jsem anglický liberál,“ psal. „Nenávidím toryovskou stranu, její členy, jejich slova a jejich metody. K žádnému necítím žádné sympatie – až na mé voliče v Oldhamu. Chci zaujmout jasné racionální stanovisko, které lidové masy pochopí.“ Ten dopis nikdy neodeslal. Stejně jako mnohé další dopisy, které za ta léta zůstaly neodeslané, by pravděpodobně i tento měl být považován jen za prostředek, jak upustit páru, než za uvážlivou analýzu názorů. Každopádně je z něj ale patrné, jakým směrem se tehdy Churchill politicky ubíral.

„Je to nevysoký chlapík s čtvercovým obličejem, jehož zjev příliš nezaujme, ale je vtipný, inteligentní a originální,“ poznamenal si 31. října Wilfrid Scawen Blunt. „Svým založením a chováním je zvláštní replikou svého otce, snad s ještě větší uspěchaností a sebejistotou než on. Stejná troufalost a opovrhování konvencemi a zároveň stejně prosté vyjadřování a ochota porozumět.“

Churchill projevil naplno svoji odvahu 11. listopadu, když měl promluvit na birminghamské radnici, kde měli velkou převahu Chamberlainovi stoupenci. Šéf městské policie musel před budovu postavit zátarasy a použít hasičskou stříkačku, aby rozptýlil „ječící dav“. „Náhle se uprostřed nepřátelsky naladěného zástupu objevil otevřený kočár tažený párem koní,“ zaznamenal jeden novinář. „Byl v něm jen pan Churchill, nikým nechráněný, všem na očích; mohlo to skončit lynčem. Všechno na chvíli ztichlo, a pak dav podlehl kouzlu situace a propukl v jásot.“

V sálu musel čelit hlasitému přerušování a výkřikům „Vyhoďte ho!“ Řekl: „Žádám toto skvělé shromáždění Angličanů v tomto skvělém městě, předvoji pokroku a vzdělanosti, aby si mne a lorda Hugha Cecila řádně vyslechlo.“ A shromáždění si jej vyslechlo. Svojí řečí si získal přinejmenším část publika. „Můžete na základě svévolného a jalového vládního rozhodnutí – a pamatujte, že vlády nic netvoří a rozdávat mohou jen to, co vyberou – vstrčit peníze do kapes jedné skupiny Angličanů, ale budou to peníze z kapes jiné skupiny Angličanů, přičemž větší část se cestou vytratí.“ Skončil konstatováním: „Vysoká ochranářská cla sice mohou zvýšit zisky kapitálu, ale pro chudé a nejchudší jsou proklatým nástrojem loupeže a útlaku.“

V prosinci Balfour navrhl zřízení komise, která by prozkoumala a zhodnotila celní reformu (klasická vládní zdržovací taktika), a Churchill na veřejném shromáždění v Halifaxu to komentoval: „Prý ji jmenuje ministerský předseda. My máme nějakého ministerského předsedu?“ Když se utišil smích, předvedl své umění načasovat komickou vložku a zeptal se: „Nevidíte někdo pana Balfoura? Nemá už být na scéně? On v tomto podivném představení nehraje žádnou roli?“ Takový útok na vůdce vlastní strany musel mít důsledky: o dva dny později mu z Oldhamské konzervativní asociace napsali, že už nemá jejich důvěru. Nabídl, že rezignuje a že si vynutí doplňovací volby, ale protože se oldhamští obávali, že prohrají, svolili s tím, že je bude zastupovat do příštích voleb. Od konce ledna roku 1904 už Churchill žádné stranické instrukce nedostával.

„Protekcionističtí továrníci prý podporují návrhy pana Chamberlaina, protože mají rádi pracujícího člověka,“ řekl Churchill v únoru v Manchesteru. „Oni ale nejen že mají rádi pracujícího člověka, oni ho také rádi vidí pracovat.“ A o něco později: „Jestli si myslíte, že někoho učiníte bohatším, když na něj uvalíte daň, je to jako byste měli za to, že pokud jej postavíte do vědra, bude se moci zvednout taháním za držadlo.“ Když 29. března ve sněmovně vstal a chystal se promluvit, odešel Balfour ze sálu. Po Churchillově protestu proti tomuto „nedostatku úcty a respektu“ ho následovali všichni ministři a odešlo také více než dvě stě poslanců. Někteří z nich při odchodu posměšně pokřikovali směrem k jeho lavici. Sir John Gorst, kolega lorda Randolpha ve Čtvrté straně, to celé označil za „nejmarkantnější nezdvořilost, jakou jsem kdy viděl“. V lavicích vedle Churchilla zůstala jen skupinka unionistických stoupenců volného obchodu. „Byla to ta největší pocta, jaké se kdy parlamentnímu řečníkovi dostalo,“ napsal pak jeden politický korespondent. „Jako by nepřítel uprchl poté, co jej spatřil.“

Churchill požádal Eddieho Marshe, úředníka západoafrického odboru Koloniálního úřadu (tj. ministerstva kolonií) a známého jeho přítelkyně Pamely Plowdenové (v té době již hraběnky Lyttonové), aby se stal jeho soukromým tajemníkem.********

Jewish Soup Kitchen jídelna pro chudé Židy (Pozn. red.)