Peter Attia a Bill Gifford

PŘEŽÍT

Zůstaňte mladí a zdraví co nejdéle

Copyright © 2023 by Peter Attia.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Harmony Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu Outlive: The Science & Art of Longevity vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2023. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Helena Mirovská

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Jazyková redaktorka Lenka Čížková

Odborná spolupráce Pavlína Kosečková, Ondřej Volný

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Jitka Vlha Stříšková

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Rodrigo Corral Studio

Fotografie autora Early Medical

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-prezit, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2023

ISBN 978-80-7555-198-6

Mým pacientům.

A také Jill, Olivii, Reesemu a Ayrtonovi… za trpělivost.

Informace a rady uvedené v této knize nemohou nahradit rady vašeho lékaře ani jiného školeného zdravotníka. Ve všech záležitostech týkajících se vašeho zdraví i zdraví vašich rodinných příslušníků se obracejte na odborné zdravotnické pracovníky.

POZNÁMKA AUTORA

Píše-li člověk pro veřejnost o vědě a medicíně, musí hledat rovnováhu mezi stručností a obšírností, aby byl text fakticky správný, a zároveň čtivý. Snažil jsem se najít ideální kombinaci obou přístupů. Předat nezkreslené informace formou přístupnou i laickému čtenáři. Zda se mi to povedlo či nikoli, musíte posoudit sami.

ÚVOD

V tom snu odněkud z výšky padají vejce a já je chytám.

Stojím na chodníku ve velkém špinavém městě hodně podobném Baltimoru, v rukou držím vypolstrovanou ošatku a hledím vzhůru. Každých pár vteřin zahlédnu, jak na mě shora sviští vajíčko, rozběhnu se a pokusím se ho do ošatky chytit.

Padají rychle, ovšem snažím se ze všech sil, pobíhám s nataženou ošatkou, jako by to byla baseballová rukavice. Všechna je ale pochytat nedokážu. Některá z nich (a je jich dost) se na zemi rozstříknou a ohodí mi boty i lékařský plášť žloutkem. Zoufale si přeji, aby se vodopád vajec zastavil.

Odkud ta vejce padají? Nejspíš na střeše budovy nebo na některém z balkonů sedí chlápek a jen tak je hází přes zábradlí. Nevidím ho a mám tak plné ruce práce, že nemám čas o něm přemýšlet. Jen běhám sem a tam a snažím se pochytat co nejvíc vajíček. Nedaří se mi to. Není to v mých silách. Nakonec si uvědomím, že se mi to nemůže povést, ať se snažím sebevíc, a všechno se ve mně vzbouří. Je toho na mě příliš, připadám si bezmocný.

A pak se probudím a další šance na drahocenný spánek je v nenávratnu.

Téměř všechny své sny zapomínáme, ale tenhle se mi nedaří dostat z hlavy ani po dvaceti letech. Vytrvale mě pronásledoval v dobách, kdy jsem si dělal chirurgickou atestaci v Nemocnici Johnse Hopkinse a připravoval se na dráhu onkochirurga. Bylo to jedno z nejlepších období mého života, i když mě občas přivádělo na pokraj šílenství. Docela běžně jsme s kolegy pracovali čtyřiadvacet hodin v kuse. Lačnil jsem po spánku. A ten sen mi ho neustále kazil.

Ošetřující chirurgové v Nemocnici Johnse Hopkinse se specializovali na závažné případy, jako je rakovina slinivky, což znamenalo, že jsme často byli jediným článkem, který pacienta dělil od smrti. Rakovina slinivky se rozvíjí nenápadně, bez příznaků, a odhalena bývá až ve značně pokročilém stadiu. Operace přicházela v úvahu jen u dvaceti až třiceti procent pacientů. Byli jsme jejich poslední nadějí.

Naší zbraní byla takzvaná Whippleova operace, při níž se odstraňuje hlava slinivky a horní část tenkého střeva zvaná dvanáctník. Jedná se o obtížnou, náročnou operaci, která ve svých počátcích téměř vždy končila smrtí. Přesto se o ni chirurgové pokoušeli, což jen poukazuje na zoufalou bezvýchodnost této diagnózy. V době mé atestace již přežívalo alespoň třicet dní po operaci více než devětadevadesát procent pacientů. V chytání vajíček jsme se docela zlepšili.

Tehdy jsem byl odhodlaný stát se co nejlepším onkochirurgem. Pracoval jsem na sobě opravdu tvrdě; většina mých učitelů ze střední školy ani mí rodiče nečekali, že se vůbec dostanu na vysokou, natož abych absolvoval Lékařskou fakultu na Stanfordu. Jenže jsem si připadal čím dál rozpolcenější. Na jednu stranu mě složité operace bavily a každý úspěšný zákrok ve mně vyvolal nadšení. Odstranili jsme nádor – chytili jsme vejce, nebo jsme si to aspoň mysleli.

Na druhou stranu jsem začal přemítat, čím se vlastně definuje „úspěch“. Nakonec totiž téměř všichni pacienti do pár let stejně zemřeli. Vejce nevyhnutelně dopadlo na zem. Čeho jsme tedy dosáhli?

Ze vší té marnosti našeho konání se mě zmocnila taková frustrace, že jsem se rozhodl medicínu opustit a vyměnit ji za jiný obor. Zvláštní souhrou okolností se však můj pohled na zdraví a nemoci radikálně proměnil. Vrátil jsem se k lékařské profesi s novým přístupem a novou nadějí.

Tato změna souvisí s mým snem o padajících vejcích. Zkrátka mi konečně došlo, že chceme-li problém skutečně vyřešit, nejde o to, chytat co nejrychleji. Musíme se pokusit zastavit toho chlápka, který vejce hází. Potřebujeme zjistit, kudy se jde na střechu, najít ho a prostě ho sejmout.

Nebýt to metafora, takový úkol by byl něco pro mě. Zamlada jsem boxoval a měl jsem poměrně ostrý levý hák. Medicína je samozřejmě trochu složitější. Uvědomil jsem si, že k situaci (tedy k padajícím vejcím) musíme přistupovat úplně jinak, s jiným způsobem uvažování a zcela odlišnými nástroji.

A o tom je tato kniha.

PRVNÍ ČÁST

KAPITOLA 1

Dlouhodobý výhled

Od rychlé smrti k pomalé

Přichází doba, kdy musíme přestat lidi jen vytahovat z řeky. Je potřeba se vydat proti proudu a zjistit, proč do ní padají.

— ARCIBISKUP DESMOND TUTU

Na okamžik, kdy jsem poprvé viděl zemřít pacienta, nikdy nezapomenu. Bylo to na začátku druhého ročníku medicíny. Trávil jsem sobotní večer dobrovolnickou prací v nemocnici, k čemuž nás škola vybízela. Zastávali jsme roli pouhého pozorovatele, protože se svými tehdejšími vědomostmi bychom napáchali leda tak škodu.

Na pohotovost přišla žena ve věku kolem pětatřiceti a stěžovala si na dušnost. Byla z East Palo Alto, ostrůvku chudoby v jinak velmi bohatém městě. Zatímco jí sestřičky připínaly elektrody EKG a nasazovaly na nos a ústa kyslíkovou masku, posadil jsem se k ní a snažil se ji rozptýlit konverzací. Jak se jmenujete? Máte děti? Jak dlouho pociťujete obtíže?

Zničehonic jí tvář strnula strachem a začala lapat po dechu. Obrátila oči v sloup a ztratila vědomí.

Během několika vteřin se na pohotovost nahrnuli lékaři a sestry a zahájili rutinní resuscitační postup, intubovali ji a v zoufalé snaze ji oživit do ní pumpovali hromadu silných léků. Jeden z rezidentů mezitím na jejím bezvládném těle zahájil masáž srdce. Každých pár minut všichni ustoupili, lékař jí přitiskl k hrudníku defibrilační elektrody a jejím tělem projel silný elektrický výboj. Všechno dokonale ladilo, každý věděl, co má dělat.

Stáhl jsem se do kouta a snažil se nepřekážet, ale rezident provádějící resuscitaci si mě všiml a vybídl mě: „Poslyš, ty tam, mohl bys mě vystřídat? Pojď a pumpuj stejnou silou a ve stejném rytmu jako já, jo?“

A tak jsem poprvé v životě masíroval srdce někomu jinému než figuríně. Jenže nic nezabralo. Zemřela přímo na stole, zatímco jsem jí stlačoval hrudník. Ještě před pár minutami jsem se jí vyptával na rodinu. Sestra jí přetáhla přes obličej prostěradlo a všichni se vytratili stejně rychle, jako se tu objevili.

Pro ostatní přítomné nešlo o nic výjimečného, zato já zůstal stát jako opařený. Co to proboha bylo?

Ta žena nebyla zdaleka posledním pacientem, kterého jsem viděl umírat, ale její smrt mě pronásledovala ještě roky poté. Pravděpodobně zemřela v důsledku masivní plicní embolie, ale přesto mi nešla z hlavy otázka, co se jí vlastně přihodilo. Co předcházelo její návštěvě pohotovosti? A dopadlo by to celé jinak, kdyby měla lepší přístup k lékařské péči? Dal by se její smutný osud změnit?

Později jsem během rezidentury v Nemocnici Johnse Hopkinse poznal, že smrt přichází dvěma způsoby: pomalu, nebo rychle. V ulicích Baltimoru vládla rychlá smrt, již obstarávaly střelné zbraně, nože a automobily řítící se vysokou rychlostí. Jakkoli to zní děsivě, násilí ve městě k mé stáži „patřilo“. Ačkoli jsem si Hopkinsovu nemocnici vybral díky její vynikající úrovni onkochirurgie jater a slinivky, mohl jsem spolu s kolegy rozvíjet chirurgické dovednosti zejména díky tomu, že se zde denně řešilo v průměru deset a více penetrujících poranění (většinou střelných či bodných ran). Až příliš často přitom šlo o mladé, chudé muže tmavé pleti.

Zatímco v noci převládaly úrazy, dny patřily pacientům s cévními onemocněními, chorobami trávicího traktu a především rakovinou. U nich byly naopak příčinou „ran“ pomalu, skrytě rostoucí nádory. Ani tito pacienti nepřežili všichni – včetně těch bohatých, kteří si mohli všechno dovolit. Rakovině na bohatství nezáleží. Nezajímá ji, kdo vás operuje. Pokud chce, najde si způsob, jak vás zabít. Taková pomalá úmrtí mě nakonec trápila ještě víc.

Tato kniha není o smrti. Právě naopak.

Medicíně se věnuji i více než pětadvacet let poté, co na pohotovost přišla ona žena, ale úplně jinak, než jsem si původně představoval. Už neodstraňuji nádory ani neprovádím žádné jiné operace. Kdybyste za mnou přišli s vyrážkou nebo zlomenou rukou, pravděpodobně bych vám moc nepomohl.

Co tedy dělám?

Dobrá otázka. Kdybyste mi ji položili na večírku, snažil bych se to nějak zamluvit nebo bych zalhal, že jsem automobilový závodník, o čemž jsem snil jako malý. (Kdyby to nevyšlo, měl jsem v záloze kariéru ovčáka.)

Jako lékař se zaměřuji na dlouhověkost. Ovšem už se samotným slovem dlouhověkost mám potíže, vlastně ho nesnáším. Nenávratně ho pošpinily zástupy různých podvodníčků a šarlatánů od nepaměti tvrdících, že našli tajný recept na delší život. Nechci být s takovými lidmi spojován a nejsem natolik arogantní, abych nabízel jednoduché řešení problému, s nímž si lidé lámou hlavu už tisíce let. Kdybychom už dlouhověkosti přišli na kloub, možná by tato kniha nebyla potřeba.

Začnu tedy tím, co dlouhověkost není. Dlouhověkost není věčný život. Není to ani život dlouhý sto dvacet nebo sto padesát let, který dnes někteří samozvaní odborníci běžně slibují svým stoupencům. Nedojde-li k zásadnímu objevu, který by nějakým způsobem zvrátil dvě miliardy let evoluční historie a uchránil nás před šípem času, všichni a všechno živé jednou nevyhnutelně zemře. Není cesty zpět.

Dlouhověkost neznamená ani odškrtávat další a další narozeniny pomalu chřadnoucího těla. Právě to se v řecké mytologii přihodilo nešťastnému Tithónovi, který si u bohů vyprosil věčný život. Bohové mu k jeho velké radosti přání splnili. Protože však zapomněl požádat také o věčné mládí, jeho tělo nepřestalo chátrat. No potěš.

Většina mých pacientů to intuitivně chápe. Když ke mně přijdou poprvé, zpravidla trvají na tom, že nechtějí žít déle, pokud by to znamenalo prodlévat ve stavu neustále se zhoršujícího zdraví. Mnozí z nich se stali svědkem takového osudu u svých rodičů či prarodičů, kteří sice žili, ale ochromovala je fyzická křehkost nebo demence. Sami nehodlají podstupovat stejné utrpení. V takovém okamžiku je zastavím a řeknu jim: To, že vaši rodiče ve stáří trpěli nebo zemřeli předčasně, ještě neznamená, že vás čeká totéž. Minulost nemusí diktovat budoucnost. Vaše dlouhověkost je tvárnější, než si myslíte.

V roce 1900 se průměrná délka života pohybovala někde pod padesátkou a lidé nejčastěji umírali „rychlou“ smrtí: při nehodách, v důsledku zranění a na nejrůznější infekční onemocnění. Rychlou smrt postupně vytlačila pomalá. Většina čtenářů této knihy může počítat s tím, že zemře zhruba po sedmdesátce či osmdesátce, s největší pravděpodobností na některou z „pomalých“ příčin. Pokud se zrovna nevěnujete něčemu mimořádně riskantnímu, například BASE jumpingu, motocyklovému závodění nebo psaní textových zpráv za volantem, nejspíš zemřete na některou z chronických nemocí stárnutí, kterým přezdívám Čtyři jezdci apokalypsy: onemocnění srdce a cév, rakovinu, neurodegenerativní onemocnění mozku nebo diabetes mellitus druhého typu se souvisejícími poruchami metabolismu. Chceme-li dosáhnout dlouhověkosti (což znamená žít déle a zároveň lépe), musíme příčinám pomalého umírání porozumět a postavit se jim.

Dlouhověkost se skládá ze dvou složek. První vyjadřuje, jak dlouho žijete, jde tedy o chronologickou délku vašeho života. Druhá a neméně důležitá součást se týká kvality – jak dobře žijete. Jedná se o takzvanou délku života ve zdraví. Právě o ni zapomněl Tithónos požádat. Obvykle se definuje jako období, v němž nás netrápí žádné choroby ani invalidita, ale takovou definici považuji za příliš zjednodušenou. Například mě „choroby a invalidita“ netrápí o nic víc než před pětadvaceti lety, kdy jsem studoval medicínu, ovšem mé pětadvacetileté já by hravě strčilo mé padesátileté já do kapsy jak po fyzické, tak po duševní stránce. Tak to zkrátka je. Náš plán dlouhověkosti tedy musí zahrnovat také udržování a zlepšování naší fyzické a mentální kondice.

Zásadní otázka zní: Kam mířím? Jak by měla vypadat moje budoucí cesta? Už teď, uprostřed života, se všude kolem objevuje plno varovných znamení. Byl jsem na pohřbu několika kamarádům ze střední školy, což odráží prudký nárůst rizika úmrtí ve středním věku. Mnozí si navíc po třicítce, čtyřicítce či padesátce všimnou, že jejich rodiče čím dál víc sužuje omezená hybnost, demence a chronická onemocnění. Na něco takového je vždy smutný pohled a utvrzuje mě to v jedné z mých základních zásad: že lepší budoucnost – lepší životní trajektorii – si lze zajistit jedině tím, že začneme jednat hned.

Jednou z největších překážek na cestě k dlouhověkosti je skutečnost, že vše, co jsme se s kolegy naučili na medicíně, funguje mnohem lépe proti rychlé smrti než proti pomalé. Naučili jsme se spravovat polámané kosti, likvidovat infekce silnými antibiotiky, podporovat, či dokonce vyměňovat poškozené orgány i kompenzovat vážná poranění páteře nebo mozku. Uměli jsme fantasticky zachraňovat životy, vracet plnou funkčnost rozbitým tělům, a dokonce oživovat polomrtvé pacienty. Podstatně hůře se nám dařilo chránit před pomalou smrtí pacienty s chronickými chorobami typu rakoviny nebo kardiovaskulárních či neurologických onemocnění. Dokázali jsme zmírnit jejich příznaky a často i oddálit jejich konec, ale zjevně jsme neuměli zvrátit běh času jako u akutních problémů. Zlepšili jsme se v chytání vajec, ale nedokázali jsme zabránit jejich shazování ze střechy.

Problém spočíval v tom, že jsme s oběma skupinami pacientů (oběti úrazů i chronicky nemocné) pracovali podle stejného základního scénáře. Snažili jsme se za každou cenu udržet pacienta naživu. Vzpomínám si na čtrnáctiletého chlapce, kterého nám jednou večer přivezli na pohotovost polomrtvého. Seděl jako spolujezdec v hondě, do níž z boku narazil řidič, který projel vražednou rychlostí na červenou. Jeho životní funkce skomíraly a rozšířené zorničky nereagovaly, což ukazovalo na závažné poranění mozku. Od smrti ho dělil jen krůček. Jako vedoucí traumatologie jsem okamžitě zahájil oživování, ale stejně jako u té ženy na stanfordské pohotovosti nic nezabíralo. Kolegové to chtěli zabalit, zatímco já jsem tvrdošíjně odmítal prohlásit ho za mrtvého. Prováděl jsem další a další resuscitační úkony, lil jsem do jeho bezvládného těla jednu transfuzi za druhou a pumpoval do něj adrenalin, protože jsem se nedokázal smířit s tím, že by život nevinného mladého kluka mohl skončit takto. Potom jsem na schodech vzlykal a naříkal: Kéž bych ho mohl zachránit. Jenže jeho osud byl zpečetěn už ve chvíli, kdy se ke mně dostal.

Tento princip v sobě nosí každý, kdo se věnuje medicíně: Když mám službu, nikdo nesmí zemřít. Stejně jsme přistupovali i k pacientům s rakovinou. Velmi často však bylo jasné, že přicházíme pozdě, že už nemoc pokročila do bodu, kdy je smrt téměř nevyhnutelná. Přesto jsme stejně jako u toho chlapce po autonehodě dělali vše, co bylo v našich silách, abychom jim prodloužili život. Nasazovali jsme toxické a často bolestivé léčebné postupy až do samého konce, a přinejlepším jsme jim život prodloužili o několik dalších týdnů nebo měsíců.

Problém nespočívá v tom, že bychom se nesnažili. Moderní medicína vynaložila na každou z uvedených nemocí neuvěřitelné úsilí i prostředky. Žádného závratného pokroku jsme ovšem nedosáhli, snad jen s výjimkou kardiovaskulárních chorob, u nichž jsme za posledních šedesát let snížili úmrtnost ve vyspělých zemích o dvě třetiny (i když, jak ještě uvidíme, je pořád co zlepšovat). Oproti tomu úmrtnost na rakovinu se za více než padesát let od vyhlášení „války proti rakovině“ téměř nezměnila, přestože se na výzkum vynaložily stovky miliard dolarů z veřejných i soukromých zdrojů. Cukrovka druhého typu zůstává i nadále symbolem krize veřejného zdraví a nevykazuje žádné známky ústupu. Narůstající populaci seniorů pronásleduje Alzheimerova choroba a související neurodegenerativní onemocnění, na obzoru se přitom nerýsuje prakticky žádná účinná léčba.

V každém případě zasahujeme v nesprávném okamžiku, až dlouho poté, co se nemoc rozvinula. Často ve chvíli, kdy už je pozdě – vejce už padají. Trhalo mi srdce, kdykoli jsem musel někomu trpícímu rakovinou oznámit, že mu zbývá šest měsíců života. Věděl jsem totiž, že se nemoc v jeho těle nejspíš zabydlela několik let předtím, než ji bylo možné odhalit. Promrhali jsme spoustu času. Ačkoli výskyt každého ze Čtyř jezdců prudce stoupá s věkem, tyto nemoci zpravidla začínají mnohem dříve, než tušíme, a zabít člověka jim obvykle trvá velmi dlouho. I když někdo „náhle“ zemře na infarkt, ve skutečnosti se nemoc v jeho věnčitých tepnách pravděpodobně rozvíjela již dvacet let. Pomalá smrt postupuje ještě pomaleji, než si uvědomujeme.

Logicky z toho vyplývá, že abychom Jezdce zastavili (nebo ještě lépe úplně jim předešli), musíme zasáhnout dříve. Žádná z našich léčebných metod pokročilého stadia rakoviny plic ani zdaleka nesnížila úmrtnost tolik jako celosvětový pokles kouření, k němuž došlo v posledních dvou desetiletích mimo jiné i díky rozsáhlým zákazům. Jednoduché preventivní opatření zachránilo více životů než sebelepší lékařská intervence. Přesto mainstreamová medicína stále trvá na tom, že se zásahem je třeba počkat až na diagnózu.

Dokonalým příkladem je diabetes mellitus druhého typu. Standardní léčebné pokyny Americké diabetologické asociace uvádějí, že pacientovi lze diabetes mellitus diagnostikovat, má-li výsledek testu glykovaného hemoglobinu1 48 mmol/mol nebo vyšší, což odpovídá průměrné hladině glukózy v krvi 7,8 mmol/l (normální je spíše 5,6 mmol/l nebo glykovaný hemoglobin 32 mmol/mol).2 Takovým pacientům se poskytuje rozsáhlá léčba léky, které pomáhají tělu vyrábět inzulin, léky snižujícími produkci glukózy v těle, a nakonec i samotným hormonem inzulinem, jehož úkolem je protlačit glukózu i do silně inzulinorezistentních tkání.

Pokud je výsledek testu glykovaného hemoglobinu 46 mmol/mol, což ukazuje na průměrnou glykemii o pouhé dvě desetiny nižší (7,6 mmol/l), technicky se o cukrovku vůbec nejedná. Jde o takzvaný prediabetes, u něhož standardní pokyny doporučují trochu cvičit, zařadit nejasně definované změny jídelníčku, možná užívat lék na kontrolu glykemie metformin a chodit na každoroční kontroly – v podstatě čekat, jestli se skutečně rozvine cukrovka, a teprve pak nemoc naléhavě řešit.

Dovolím si tvrdit, že to je téměř ukázkový příklad špatného přístupu. Jak uvidíme v šesté kapitole, cukrovka druhého typu patří do širokého spektra metabolických poruch začínajících dlouho předtím, než hodnota glykovaného hemoglobinu v krevním testu překročí magický diagnostický práh. Nemoc je až poslední zastávkou na této trati. Proto musíme zasáhnout mnohem dříve, než se pacient k tomuto pásmu vůbec přiblíží. I ve fázi prediabetu je už skoro pozdě. Připadá mi absurdní a škodlivé přistupovat k této nemoci jako k nachlazení nebo zlomenině, kterou buď máte, nebo nemáte; nejedná se totiž o binární záležitost. Až příliš často však začneme něco dělat teprve v okamžiku klinické diagnózy. Jak to, že to všichni považujeme za normální?

Chceme-li diabetu druhého typu i všem ostatním Jezdcům opravdu zabránit, měli bychom jednat co nejdříve a přistupovat k nim proaktivně, nikoli reaktivně. Taková změna uvažování musí být v boji proti pomalé smrti naším prvním krokem. Chceme uvedené nemoci oddálit nebo jim předejít, abychom mohli žít déle bez nich, a nikoli přežívat s nimi. Nejlepší je tudíž zasáhnout dříve, než vejce začnou padat – jak jsem se přesvědčil sám na sobě.

Dne 8. září 2009 (to datum nikdy nezapomenu) se ke mně na pláži ostrova Catalina otočila moje žena Jill a řekla: „Petere, myslím, že bys měl zapracovat na tom, abys byl trochu míň nehubený.“

Tak mě to překvapilo, že jsem málem upustil cheeseburger. „Trochu míň nehubený?“ Tohle že řekla moje milovaná žena?

Vůbec jsem nepochyboval o tom, že si ten burger zasloužím, stejně jako colu v druhé ruce, protože jsem na ostrov právě doplaval čtyřiatřicet kilometrů přes otevřené moře z Los Angeles. Trvalo mi to čtrnáct hodin a po většinu cesty jsem plaval proti oceánskému proudu. Ještě před minutou jsem jásal, že jsem takovou výzvu dokázal pokořit.3 Teď je ze mě najednou nehubený Peter.

Nicméně mi bylo hned jasné, že Jill má pravdu. Aniž bych si to plně uvědomoval, postupně jsem přibral na sto třináct kilo, což bylo o slušných třiadvacet víc než moje boxerská váha v období dospívání. Podobně jako řada mužů ve středním věku jsem se stále považoval za „sportovce“, přestože jsem sotva zapnul kalhoty velikosti L. Z fotografií bylo zřejmé, že si mé břicho tou dobou nezadalo s Jill v šestém měsíci těhotenství. Stal jsem se hrdým majitelem plnohodnotné fotrovské postavy, a to mi ještě nebylo ani čtyřicet.

Krevní testy ovšem odhalily horší problémy, než jaké ukazovalo zrcadlo. Přestože jsem urputně cvičil a subjektivně se stravoval zdravě (až na ty občasné cheeseburgery po plavání), nějak jsem si vypěstoval inzulinovou rezistenci, což je jeden z prvních kroků k cukrovce druhého typu a mnoha dalším nehezkým věcem. Moje hladina testosteronu se nacházela pod pátým percentilem pro muže mého věku. Nepřeháním, když řeknu, že jsem byl v ohrožení života – ne bezprostředním, ale v dlouhodobém výhledu určitě. Moc dobře jsem věděl, kam tato cesta vede. Amputoval jsem nohy lidem, kteří se mi o dvacet let dříve v mnohém podobali. Můj vlastní rodokmen je plný mužů, kteří po čtyřicítce zemřeli na kardiovaskulární onemocnění.

Ona chvíle na pláži stála na počátku mého zájmu o dlouhověkost (už zase to slovo). Bylo mi třicet šest let a balancoval jsem nad propastí. Narodila se nám dcera Olivia a já se stal novopečeným otcem. Když jsem ji poprvé držel v náručí zabalenou do bílé zavinovačky, okamžitě jsem se zamiloval – a bylo mi jasné, že můj život už nikdy nebude jako dřív. Brzy nato jsem se také dozvěděl, že moje rozličné rizikové faktory a genetické předpoklady nasvědčují brzkému úmrtí na kardiovaskulární onemocnění. Tehdy jsem ještě netušil, že můj stav lze úplně napravit.

Ponořil jsem se do vědecké literatury a zanedlouho jsem problematice výživy a metabolismu propadl stejně jako kdysi onkochirurgii. Protože mi příroda dala do vínku neukojitelnou zvídavost, oslovil jsem přední znalce z oboru a přesvědčil je, aby mi dělali na cestě za poznáním průvodce. Chtěl jsem pochopit, jak jsem se do takového stavu dostal a jak to ovlivní moji budoucnost. A také jsem potřeboval zjistit, jak se vrátit na správnou cestu.

Dále jsem si stanovil úkol porozumět podstatě a příčinám aterosklerózy, srdečního onemocnění sužujícího mé mužské příbuzné z tátovy strany. Dva z jeho bratrů zemřeli na infarkt před padesátkou, třetí podlehl po šedesátce. Odtud už byl jen krůček k rakovině, která mě odjakživa fascinovala, a k neurodegenerativním onemocněním typu Alzheimerovy choroby. Nakonec jsem se pustil do studia rychle se rozvíjejícího oboru gerontologie, který zkoumá, co je hybnou silou procesu stárnutí a jak by se dal zpomalit.

Odnesl jsem si z toho jeden důležitý poznatek: moderní medicína ve skutečnosti neví, kdy a jak léčit chronické nemoci stárnutí, na něž nejspíš zemře většina z nás. Každý ze Čtyř jezdců totiž představuje spletitou záležitost, není to akutní onemocnění, jako například nachlazení, jedná se spíše o proces. Překvapivě to pro nás vlastně znamená dobrou zprávu. Každý z Jezdců je kumulativní – je výsledkem působení více rizikových faktorů, které se v průběhu času sčítají a stupňují. Ukazuje se, že mnohé z těchto faktorů lze poměrně snadno zredukovat nebo odstranit. A co víc, mají společné určité charakteristiky či mechanismy, na něž dobře zabírají určité postupy a změny chování, o nichž budeme v této knize hovořit.

Medicína nejvíc chybuje v tom, že všechny tyto nemoci bere za špatný konec. Snaží se je léčit až poté, co se uchytí, místo aby jim v tom zabránila. V důsledku toho ignorujeme důležité varovné signály a promeškáváme příležitosti zasáhnout ve chvíli, kdy je ještě šance nemoc porazit, zlepšit si zdravotní stav a případně si prodloužit život.

Několik příkladů:

Přestože se na výzkum Čtyř jezdců vynaložily miliardy dolarů, v jejich příčinách se hlavní proud medicíny šeredně mýlí. Prozkoumáme několik nových slibných teorií jejich vzniku a možné strategie prevence.

Běžný rozbor cholesterolu, který obdržíte při každoroční lékařské prohlídce, je stejně jako mnoho výchozích předpokladů (například rozdělení na „hodný“ a „zlý“ cholesterol) zavádějící a zjednodušený až k nepoužitelnosti. Ani zdaleka nevypovídá o skutečném riziku úmrtí na kardiovaskulární onemocnění – a my rozhodně neděláme dost pro to, abychom tohoto zabijáka zastavili.

Miliony lidí trpí málo známým a nedostatečně diagnostikovaným onemocněním jater, které se může nakonec rozvinout v cukrovku druhého typu. V počátečních stadiích této metabolické poruchy se výsledky krevních rozborů často pohybují v „normálním“ rozmezí. Jenže v dnešní nezdravé společnosti se bohužel „normální“ či „průměrný“ rozhodně nerovná „optimální“.

Metabolická porucha vedoucí k cukrovce druhého typu rovněž napomáhá rozvoji kardiovaskulárních onemocnění, rakoviny a Alzheimerovy choroby. Zajištěním zdravého metabolismu si zároveň šmahem snížíme riziko všech ostatních Jezdců.

Téměř všechny „diety“ mají jeden společný rys: někomu mohou pomoci, ale pro většinu lidí se ukážou být zbytečné. Místo dohadování o dietách se podíváme na nutriční biochemii neboli způsob, jakým různé kombinace konzumovaných živin ovlivňují metabolismus a celkovou fyziologii a jak si za pomoci dat a technologií sestavit optimální jídelníček.

Více pozornosti, než většina lidí tuší, vyžaduje především jedna makroživina: zásadní význam pro průběh stárnutí nemají sacharidy ani tuky, ale bílkoviny.

Naprosto nejúčinnějším „lékem“ na zajištění dlouhověkosti je pohyb. Žádná jiná intervence ani zdaleka tolik neprodlužuje život a nechrání naše kognitivní i fyzické funkce. Většina lidí se nicméně nehýbe dostatečně. Navíc nesprávné cvičení může přinést stejně škod jako užitku.

A ještě musím zmínit ponaučení, k němuž jsem dospěl na základě trpkých zkušeností. Snaha o fyzické zdraví a dlouhověkost nemá význam, pokud zároveň nevěnujeme pozornost zdraví emočnímu. Emoční strádání může naše zdraví zdecimovat na všech frontách a je třeba se jím zabývat.

K čemu svět potřebuje další knihu o dlouhověkosti? Tuto otázku jsem si v posledních několika letech kladl často. Většina spisovatelů v této oblasti spadá do určitých kategorií. Máme tu pravověrné jedince trvající na tom, že budete-li dodržovat jejich specifickou dietu (čím přísnější, tím lepší), praktikovat jistý způsob meditace, jíst konkrétní druh superpotravin nebo se správně starat o svou „energii“, vyhnete se smrti a budete žít věčně. Chybějící vědeckou důslednost dohánějí nadšeným zápalem.

Na druhé straně spektra najdeme autory přesvědčené, že věda brzy najde způsob, jak proces stárnutí úplně zastavit, protože se naučí upravit nějakou utajenou buněčnou dráhu, prodloužit telomery či „přeprogramovat“ buňky tak, abychom už stárnout vůbec nemuseli. To se zdá být v dohledné době velmi nepravděpodobné, přestože věda v otázkách stárnutí a porozumění nemocem ze skupiny Čtyř jezdců nepochybně postupuje vpřed mílovými kroky. Dozvídáme se spoustu nových informací, ale potíž je v tom, jak je uplatnit na skutečné lidi mimo laboratoř – nebo alespoň jak se pojistit pro případ, že by namyšlení vědci nakonec žádnou pilulku na dlouhověkost nevyrobili.

Svou vlastní úlohu vnímám následovně: Nejsem vědecký pracovník ani výzkumník, ale spíše jakýsi překladatel, který vám pomůže nové poznatky pochopit a aplikovat. K tomu je potřeba důkladně porozumět vědecké stránce, ale také být trochu umělec, stejně jako kdybych překládal do cizího jazyka Shakespearovu báseň. Musím přesně zachytit význam slov (vědu), a zároveň vystihnout jemné nuance, tón, emoce a rytmus (umění). Můj přístup k dlouhověkosti má pevné kořeny ve vědě, ale aplikace poznatků u konkrétního pacienta s jedinečnými geny, anamnézou, návyky a cíli vyžaduje i značnou dávku umu.

Jsem přesvědčen, že už víme víc než dost, abychom dokázali zvrátit trend. Právě proto se tato kniha jmenuje Přežít. Pro mne to znamená žít jak déle, tak lépe. Na rozdíl od Tithóna můžete překročit vyměřenou průměrnou délku života a zároveň se těšit lepšímu zdraví, takže vás život bude více bavit.

Mým cílem je vytvořit praktický a proveditelný návod. Příručku, která vám pomůže žít déle ve zdraví. Snad vás přesvědčím, že věnujete-li tomu dostatečný čas a úsilí, můžete si klidně prodloužit život o celou dekádu a zdraví o dvě, takže máte naději, že budete fungovat jako někdo o dvacet let mladší.

Nemám však v úmyslu vám radit, co přesně máte dělat. Chci vám pomoci, abyste se naučili o těchto věcech přemýšlet. Právě tak vypadala moje cesta, proces posedlosti studiem a postupným zlepšováním, který začal tenkrát na skalnatém pobřeží ostrova Catalina.

V širším smyslu vyžaduje dlouhověkost změnu přístupu k medicíně. Je potřeba směřovat k prevenci chronických onemocnění a prodlužovat život ve zdraví a musíme začít hned, nesmíme čekat, až se nemoc rozvine nebo dojde ke zhoršení kognitivních a fyzických funkcí. Nejde o „preventivní“ medicínu, nýbrž proaktivní. Ta podle mého názoru dokáže nejen změnit život jednotlivcům, ale také zbavit obrovského utrpení naši společnost jako celek. Takovou změnu nemůžeme čekat od lékařského establishmentu. Nastane teprve tehdy, pokud si ji vyžádají samotní pacienti a lékaři.

Jedině změnou přístupu k medicíně jako takové se dostaneme na střechu a zastavíme shazování vajec. Nikdo z nás by se neměl spokojit s tím, že bude pobíhat dole a chytat je.

KAPITOLA 2

Medicína 3.0

Jak přizpůsobit zdravotní péči éře chronických onemocnění

Střechu je třeba opravovat, když svítí slunce.

— JOHN F. KENNEDY

Už si ani nevzpomínám, co bylo onou pověstnou poslední kapkou pro mou narůstající frustraci z medicínského vzdělávání, ale uvědomuji si, že začátek konce představoval lék gentamicin. Ke konci druhého roku mé rezidentury jsem měl na JIP pacienta s těžkou sepsí. Zmíněný lék, silné intravenózní antibiotikum, ho v podstatě udržoval naživu. Záludnost gentamicinu spočívá v tom, že má velmi úzké terapeutické okno. Podáte-li ho pacientovi příliš málo, nefunguje, nadměrné množství mu naopak může poškodit ledviny a sluch. Dávkování vychází z hmotnosti pacienta a předpokládaného poločasu eliminace léku. Protože jsem tak trochu blázen do matematiky (no, vlastně víc než trochu), vymyslel jsem jednoho večera matematický model předpovídající přesný čas, kdy bude pacient potřebovat další dávku. Vyšlo mi 4.30 ráno.

Když se blížila půl pátá, pacienta jsme otestovali, a podle mého odhadu poklesla hladina gentamicinu v krvi na hodnotu, kdy potřeboval další dávku. Požádal jsem sestřičku, aby mu lék podala, jenže se to nelíbilo kolegyni stážistce na JIP, která byla v nemocniční hierarchii o úroveň výš než my rezidenti. „Já bych to nedělala,“ prohlásila. Ať mu prý lék dají v sedm, až nastoupí další sesterská směna. To mi nešlo do hlavy, protože by to znamenalo nechat pacienta více než dvě hodiny prakticky bez ochrany před masivní infekcí, která ho mohla zabít. Nač čekat? Když kolegyně odešla, řekl jsem sestřičce, ať lék stejně podá.

Ráno při vizitě jsem pacienta prezentoval ošetřující lékařce a vysvětlil jí, co jsem udělal a proč. Myslel jsem, že ocení moji pozornost a péči věnovanou správnému dávkování léku, jenže ona se otočila a vynadala mi tak, jak jsem to ještě nezažil. Sice jsem měl za sebou více než čtyřiadvacet hodin bez spánku, ale halucinace to nebyla. Seřvala mě, dokonce mi hrozila vyhazovem, protože jsem se pokusil vylepšit postup podávání léku velmi nemocnému pacientovi. Připouštím, že jsem neuposlechl návrh (nikoli přímý pokyn) mé přímé nadřízené, což byla chyba, ale stejně mě ta scéna zarazila. Copak bychom neměli vždy hledat způsoby, jak dělat věci lépe?

Nakonec jsem spolkl uraženou hrdost a omluvil se za neposlušnost, ale nešlo o ojedinělý případ. Postupem času se mé pochybnosti o zvoleném povolání jen prohlubovaly. Znovu a znovu jsme se s kolegy dostávali do konfliktu s kulturou odporující změnám a inovacím. Samozřejmě existují dobré důvody, proč je medicína ze své podstaty konzervativní. Občas se však zdálo, že se celá stavba moderní medicíny opírá o neměnné tradice natolik, že není schopna se posunout ani o kousíček, který by přitom lidem, o něž jsme měli pečovat, zachránil život.

Pátým rokem rezidentury mě pochybnosti a frustrace donutily oznámit nadřízeným, že v červnu odcházím. Kolegové a vedoucí si mysleli, že jsem se zbláznil. Když vám zbývají pouhé dva roky, se z rezidentury se neodchází, a už vůbec ne z Hopkinsovy nemocnice. Tím jsem se ovšem nenechal odradit. Zahodil jsem devět let lékařského vzdělání (přinejmenším jsem měl ten pocit) a nechal jsem se zaměstnat u známé poradenské firmy McKinsey & Company. S manželkou jsme se přestěhovali na druhý konec země do nóbl prostředí Palo Alta a San Franciska, které jsem si zamiloval během studií na Stanfordu. Od medicíny (a Baltimoru) jsem se úplně odstřihl a byl jsem za to vděčný. Připadalo mi, že jsem promarnil deset let života. Nakonec však tato zdánlivá odbočka změnila můj pohled na medicínu – a co je důležitější, na všechny mé pacienty.

Klíčovým slovem se stalo riziko.

Společnost McKinsey mě nejdřív přijala do své zdravotnické divize, ale pak mě vzhledem k mému matematickému vzdělání (původně jsem studoval aplikovanou matematiku a strojírenství a plánoval doktorát z leteckého inženýrství) přesunula do oblasti úvěrových rizik. Bylo to v roce 2006, v době nadcházející celosvětové finanční krize, ale ještě předtím, než kdokoli (kromě osob uváděných Michaelem Lewisem v knize V útrobách stroje zkázy) tušil, co přijde.

Měli jsme za úkol pomoci americkým bankám vypořádat se s novým souborem pravidel, který jim nařizoval udržovat dostatečné rezervy na pokrytí neočekávaných ztrát. Banky dobře odhadovaly očekávané ztráty, ale nikdo si neuměl moc poradit se ztrátami neočekávanými, které se ze své podstaty předpovídaly mnohem obtížněji. Naše práce spočívala v analýze interních dat bank a vymýšlení matematických modelů, které by neočekávané ztráty predikovaly na základě korelací mezi třídami aktiv. Bylo to přesně tak ošemetné, jak to zní, a podobalo se to hraní kostek poslepu.

Pokus pomoci největším americkým bankám překonat regulační překážky skončil odhalením katastrofy, k níž se schylovalo v portfoliu považovaném za jedno z nejstabilnějších a nejméně rizikových. Šlo o rizikové úvěry (obvykle do 75 % zástavní hodnoty nemovitosti). Koncem léta 2007 jsme dospěli k děsivému, ale nevyhnutelnému závěru, že velké banky v příštích dvou letech prodělají na hypotékách více peněz, než kolik vydělaly v předchozím desetiletí.

Po šesti měsících nepřetržité práce jsme měli koncem roku 2007 důležitou schůzku s vrcholovými manažery našeho klienta, velké americké banky. Za normálních okolností by prezentaci vedl můj šéf jako hlavní partner projektu. Teď však vybral mě. „Vzhledem k vaší předchozí volbě povolání,“ řekl, „se domnívám, že jste lépe připraven sdělovat lidem hrozné zprávy.“

Situace se skutečně příliš nelišila od sdělování terminální diagnózy. Stoupl jsem si do konferenční místnosti a seznámil top manažery s čísly, která pro ně znamenala zkázu. V průběhu své prezentace jsem v jejich tvářích sledoval všech pět fází truchlení, které výmluvně popisuje Elisabeth Kübler-Ross ve své klasické knize O smrti a umírání – negace, agrese, smlouvání, deprese a smíření. Něco takového jsem dosud neviděl jinde než v nemocničních pokojích.

Moje odbočka do světa poradenství netrvala dlouho, ale ukázala mi, v čem má medicína obrovské mezery. Je to porozumění riziku. Ve finančním a bankovním světě představuje pochopení rizika klíč k přežití. Velcí investoři se do ničeho nevrhají naslepo, nýbrž s důkladnou znalostí rizik i výnosů. Banky mě naučily, že studium úvěrových rizik je věda, i když nedokonalá. Riziko je sice evidentně důležité téma i v medicíně, ale lékařská profese k němu bohužel často přistupuje spíše z emočního než z analytického hlediska.

Začalo to u Hippokrata. Většina lidí zná slavný výrok tohoto starověkého řeckého lékaře „Především neškodit“. Tato zásada stručně vystihuje lékařovu hlavní odpovědnost: nesmí pacienta zabít ani udělat nic, čím by se jeho stav namísto zlepšení zhoršil. To dává smysl. Jenže to má tři háčky: a) Hippokratés ta slova ve skutečnosti nikdy nevyslovil,4 b) je to pokrytecký žvást a c) ničemu to nepomáhá, a to hned v několika ohledech.

„Neškodit?“ To jako vážně? Celá řada lékařských postupů používaných našimi předchůdci od Hippokratovy éry až do dvacátého století spíše škodila než léčila. Bolela vás hlava? Byli byste kandidátem na trepanaci neboli vyvrtání díry do lebky. Měli jste podivné boláky v intimních partiích? Jen klid, felčar by vám na genitálie nanesl trochu jedovaté rtuti. A pak tu samozřejmě byla tisíce let používaná stálice – pouštění žilou, zpravidla skutečně to poslední, co nemocný či zraněný člověk potřeboval.

Nejvíce mi na hesle „především neškodit“ vadí, že z něj vždy nejlépe vychází léčba s nejnižší mírou bezprostředního rizika – velmi často naprostá nečinnost. Za každým lékařem, který si svůj diplom zaslouží, stojí příběh, jenž tento nesmysl vyvrací. Nabízím jeden vlastní: Při jedné z mých posledních služeb na úrazovce v rámci rezidentury mi přivezli sedmnáctiletého kluka s bodnou ranou v horní části břicha těsně pod mečovitým výběžkem, malým kouskem chrupavky na dolním konci hrudní kosti. Při příjezdu sanitky vypadal stabilně, ale pak se začal chovat zvláštně, jako by se ho zmocnila silná úzkost. Rychlé ultrazvukové vyšetření ukázalo, že má možná krev v osrdečníku, což je pevný vláknitý vak obklopující srdce. Najednou jsme před sebou měli velmi naléhavý případ, protože kdyby se mu v osrdečníku nahromadilo příliš mnoho krve, zastavilo by se mu srdce a do dvou minut by zemřel.

Nebyl čas odvézt ho na sál, mohl klidně zemřít už ve výtahu. Když ztratil vědomí, musel jsem se ve zlomku vteřiny rozhodnout, že mu přímo na místě rozříznu hrudník a otevřu osrdečník, abych zmírnil tlak na srdce. Stresující a krvavá procedura ale pomohla a pacientovi se brzy stabilizovaly základní životní funkce. Bezpochyby šlo o velmi riskantní zákrok, který mu krátkodobě způsobil velkou újmu, ale kdybych ho neprovedl, nemusel by čekání na bezpečnější a sterilnější operaci přežít. Rychlá smrt nečeká.

V tu chvíli jsem musel bez okolků jednat, protože šlo o velmi asymetrické riziko: neudělat nic („neškodit“) by pravděpodobně vedlo k pacientovu úmrtí. Kdybych se naopak ve své diagnóze mýlil, naše narychlo provedená operace hrudníku se dala docela dobře přežít, i když samozřejmě existují příjemnější způsoby, jak trávit středeční večer. Jakmile byl pacient mimo bezprostřední ohrožení života, ukázalo se, že špička nože jen lehce nařízla plicní tepnu. K nápravě takového banálního poranění stačily na operačním sále ve stabilizovaném stavu dva stehy. Za čtyři dny mohl jít domů.

Riziku se nemusíme vyhýbat za každou cenu. Spíše jej musíme pochopit, analyzovat a pracovat s ním. Vše, co se v medicíně či v životě rozhodneme udělat, vychází z určité kalkulace rizik a zisků. Dali jste si k obědu salát? Možná se na zelenině nacházela bakterie E. coli. Dojeli jste si pro něj autem? I to bylo riskantní. Naproti tomu je salát podle všeho zdravý (nebo přinejmenším zdravější než jiné možné varianty oběda).

Někdy to zkrátka člověk musí risknout, jako já v případě pobodaného mladíka. V jiných, méně vypjatých situacích je zase zapotřebí pečlivěji zvažovat mezi kolonoskopií, s níž se pojí sice nepatrné, ale reálné riziko poranění, a léčbou bez vyšetření, při níž hrozí, že přehlédnete rakovinu. Chci tím říct, že lékař, který pacientovi nikdy ani trošku neuškodil nebo riziku poškození alespoň nečelil, pravděpodobně také nikomu nijak zásadně nepomohl. A jak ukazuje případ pobodaného chlapce, někdy je vůbec nejriskantnější volbou nedělat nic.

Vlastně by se mi docela líbilo, kdyby tam tenkrát Hippokratés stál a mohl operaci pobodaného mladíka sledovat nebo kdyby viděl jakýkoli zákrok v moderním nemocničním prostředí. Určitě by ho uchvátilo vše od přesných ocelových nástrojů přes antibiotika a anestezii až po jasné elektrické osvětlení.

Připouštím, že našim starověkým předchůdcům vděčíme za mnohé (například za dvacet tisíc nových slov původem většinou z řečtiny nebo latiny, která na medicíně obohatila můj slovník), ovšem představa nepřetržitého pokroku od Hippokratovy éry až po současnost je naprosto pomýlená. Domnívám se, že dějiny medicíny zažily dvě jasně oddělené epochy a nyní zřejmě stojíme na prahu třetí.

První epochu ztělesňuje Hippokratés, ale přetrvala ještě téměř dva tisíce let po jeho smrti. Nazývám ji medicína 1. 0. Její závěry vycházely z přímého pozorování a víceméně spočívaly na čistých dohadech, z nichž se některé trefily, a jiné byly vedle jak ta jedle. Hippokratés například doporučoval chůzi jako zdravou formu pohybu a zastával názor, že „v jídle lze najít vynikající lék, v jídle lze najít špatný lék“, což platí dodnes. Podstatná část medicíny 1.0 je bohužel úplně mimo mísu. Mám-li uvést jeden příklad za všechny, pak je to třeba představa o tělesných šťávách čili „humorech“. Hlavní Hippokratův přínos spočívá v poznání, že nemoci způsobuje příroda, nikoli bohové, jak se věřilo dříve. Už jen to samo o sobě představovalo obrovský krok správným směrem. Proto je těžké podrobit Hippokrata a jeho současníky přílišné kritice. Dělali, co mohli, bez pomoci vědy či vědeckých metod. Člověk může těžko používat nástroj, který dosud nebyl vynalezen.

Medicína 2.0 se objevila v polovině devatenáctého století s příchodem teorie choroboplodných zárodků, která nahradila představu, že většinu nemocí způsobuje „miasma“ neboli zkažený vzduch. Tato změna vedla ke zlepšení hygieny v lékařství a nakonec i ke vzniku antibiotik. Zdaleka však nešlo o hladký přechod; neodehrál se tak, že by Louis Pasteur, Joseph Lister a Robert Koch jednoho dne publikovali své převratné studie5 a všichni lékaři by se jednoduše přizpůsobili a přes noc aktualizovali veškeré své postupy. Proměna medicíny 1.0 v medicínu 2.0 se jako krvavá lopota táhla stovky let a na mnoha místech narážela na tuhý odpor establishmentu.

Vezměme si případ nebohého Ignáce Semmelweise, vídeňského porodníka, kterého trápilo, že v nemocnici, kde pracoval, umíraly rodičky. Došel k závěru, že podivná „horečka omladnic“ by mohla souviset s pitvami, které zde s kolegy prováděl ráno, zatímco porody probíhaly odpoledne – a lékaři si mezitím neumyli ruce. O existenci choroboplodných zárodků se dosud nevědělo, ale Semmelweis se přesto domníval, že lékaři na ženy přenášejí něco, co jim onemocnění způsobuje. Jeho teorie se setkala se značným nepochopením. Kolegové ho ze svého středu vyobcovali a Semmelweis nakonec v roce 1865 zemřel v blázinci.

Téhož roku operoval Joseph Lister v nemocnici v Glasgow chlapce za pomoci sterilní techniky a poprvé tak úspěšně demonstroval princip antiseptické chirurgie. Šlo o první praktickou aplikaci teorie choroboplodných zárodků. A tím potvrdil Semmelweisovy domněnky.

Přechod z medicíny 1.0 na medicínu 2.0 uspíšily nové technologie, například mikroskop, ale v podstatě se jednalo především o změnu myšlení. Již v roce 1628 položil její základ sir Francis Bacon, který poprvé formuloval postup dnes známý jako vědecká metoda. Znamenalo to zásadní filozofický posun od pozorování a odhadování k pozorování a následnému vytvoření hypotézy, což je podle Richarda Feynmana jen vzletné označení pro odhad.

Klíč nám ovšem poskytne až další krok: důsledné prověření takové hypotézy neboli odhadu, abychom zjistili, zda byla správná, či nikoli. Tento krok se nazývá experimentování. Místo léčby, která by hypoteticky mohla fungovat (mnohdy navzdory četným anekdotickým důkazům o opaku), mohli vědci a lékaři systematicky testovat a vyhodnocovat potenciální postupy a poté vybrat ty, které se v experimentech osvědčily nejlépe. Přesto mezi Baconovou esejí a objevem penicilinu, skutečnou revolucí v medicíně 2.0, uplynula tři století.

Medicína 2.0 přinesla transformaci. Je charakteristickým rysem naší civilizace, válečným arzenálem, jímž věda vymýtila smrtící nemoci jako obrna a neštovice. Její úspěchy pokračovaly zkrocením HIV/AIDS na přelomu tisíciletí. Z choroby, která se zdála být metlou pro celé lidstvo, učinila zvládnutelné chronické onemocnění. Zařadil bych sem i nedávné vyléčení žloutenky typu C. Vzpomínám si, jak nám na medicíně říkali, že epidemii hepatitidy typu C nelze zastavit a do pětadvaceti let zcela zahltí infrastrukturu pro transplantaci jater ve Spojených státech. Dnes lze většinu případů vyřešit krátkou léčebnou kúrou (i když velmi drahými léky).

Možná ještě úžasnějším počinem byl rychlý vývoj ne jedné, ale hned několika účinných vakcín proti covidu-19 ani ne rok po nástupu pandemie na jaře 2020. Genom viru se podařilo sekvenovat do několika týdnů od prvních úmrtí, což umožnilo urychleně vytvořit vakcíny zacílené na jeho povrchové proteiny. Pozoruhodný byl také pokrok v léčbě covidu – během necelých dvou let spatřilo světlo světa hned několik druhů antivirotik. Tak si představuji medicínu 2.0 ve své nejryzejší podobě.

Obrázek 1. Vývoj úmrtnosti od roku 1900

Graf ukazuje, jak málo se od roku 1900 snížila skutečná úmrtnost, pomineme-li osm nejčastějších infekčních chorob, s nimiž si do značné míry poradil příchod antibiotik na začátku dvacátého století.

Zdroj: Gordon (2016).

V oblasti chronických onemocnění, jako je například rakovina, však medicína 2.0 zdaleka takových úspěchů nedosáhla. Přestože se v podobně zaměřených knihách neustále zdůrazňuje, že se naděje dožití od konce devatenáctého století téměř zdvojnásobila, lví podíl na takovém pokroku nejspíš nesou antibiotika a lepší hygienické podmínky, jak upozorňuje Steven Johnson ve své knize Extra Life (O život navíc). Ekonom ze Severozápadní univerzity Robert J. Gordon při analýze dat o úmrtnosti od roku 1900 (viz obrázek 1) zjistil, že pomineme-li úmrtí na osm nejčastějších infekčních nemocí, které se díky nástupu antibiotik ve třicátých letech podařilo z velké části zkrotit, celková úmrtnost se ve dvacátém století zase o tolik nesnížila. V boji proti Čtyřem jezdcům tedy medicína 2.0 příliš nepokročila.

Vstříc medicíně 3.0

Během období, kdy jsem si dal od medicíny pauzu, jsem si uvědomil, že nás ve škole učili řešit problémy minulé éry: akutní onemocnění a úrazy, k jejichž léčbě se vyvinula medicína 2.0. Podobné problémy měly mnohem kratší trvání než to, čemu čelili pacienti s rakovinou. Pro ně byl nepřítelem samotný čas. A my jsme vždy přicházeli pozdě.

V plné šíři jsem si to uvědomil až díky tomu, že jsem svůj malý sabatikl strávil pohroužený do světa matematiky a financí a denně jsem přemýšlel o povaze rizika. Zmiňovaný problém banky se příliš nelišil od situace některých pacientů: zdánlivě zanedbatelné rizikové faktory se postupem času nakumulovaly natolik, až přerostly v nezadržitelnou pohromu. S chronickými onemocněními se to má podobně. Rozvíjejí se postupně, roky i desítky let, a jakmile se uchytí, zbavíte se jich jen stěží. Například ateroskleróza začíná desítky let předtím, než se objeví infarkt myokardu, který může být pro pacienta osudný. Až příliš často začínáme onemocnění léčit teprve v okamžiku, kdy lidský život visí na vlásku.

Proto jsem přesvědčen, že musíme o chronických chorobách, jejich léčbě a dlouhodobém udržení zdraví přemýšlet jinak. Vznikne tak nový přístup k péči o zdraví, kterému říkám medicína 3.0. Jejím cílem není pacienta zalátat a poslat domů, odstranit mu nádor a tiše doufato v nejlepší, ale především zajistit, aby se nádor vůbec neobjevil a nemohl růst. Zabránit prvnímu infarktu. Odklonit pacienta z cesty směřující k Alzheimerově chorobě. Léčba, prevence a diagnostika se musí přizpůsobit povaze těchto onemocnění, jejich dlouhému a pomalému průběhu.

Nelze přehlédnout, že medicína v současnosti prochází prudkými změnami. Řada odborníků hovoří o nové éře „personalizované“ či „precizní“ medicíny, která se přesně přizpůsobí našim individuálním potřebám až po úroveň genů. Zajisté se jedná o záslužný cíl, protože každý pacient je jedinečný a ani zdánlivě naprosto identické onemocnění horních cest dýchacích se u dvou různých osob nikdy neprojeví stejně. Léčba, která zabírá u jednoho pacienta, nemusí u druhého přinést žádné výsledky. Buď jeho imunitní systém reaguje odlišně, nebo se jedná o virovou, nikoli bakteriální infekci. To se stále rozlišuje mimořádně obtížně, a proto se v milionech případů zcela zbytečně předepisují antibiotika.

Mnozí experti se domnívají, že motorem nové éry bude technologický pokrok, a nejspíš mají pravdu. Zároveň však platí, že technologie (zatím) představují do značné míry omezující faktor. Hned vám vysvětlím, jak to myslím. Dokonalejší technologie nám na jednu stranu umožňují shromažďovat mnohem více dat než kdy dříve a pacienti sami mohou pohodlněji sledovat své vlastní biomarkery. To je fajn. Ještě lepší je, že se začíná využívat umělá inteligence a strojové učení. Na rozdíl od spíše jednodušších kalkulaček, které máme k dispozici nyní a které vycházejí z rizikových faktorů, dovede umělá inteligence zpracovat obrovská množství dat a lépe vyhodnocovat riziko například kardiovaskulárních onemocnění. Poukazuje se i na možnosti nanotechnologií, s jejichž pomocí by lékaři mohli diagnostikovat a léčit choroby pomocí mikroskopických bioaktivních částic aplikovaných do krevního oběhu. Nanoboty zatím nemáme, a nenastane-li ve výzkumu zásadní posun, ještě nějakou dobu potrvá, než spatří světlo světa.

Ovšem naše představy o personalizované či precizní medicíně jsou o dost napřed a technologie potřebné k jejich uskutečnění za nimi dosud pokulhávají. Podobně to vypadalo například s konceptem autonomního vozidla, o němž se hovoří již od dob, kdy automobily začaly bourat a zanechávat za sebou zraněné a usmrcené lidi. Evidentně by se vyplatilo co nejvíce eliminovat lidský faktor, který vede k chybám. Vizi starou desítky let technologie postupně dohánějí až dnes.

Kdybyste chtěli „autonomní“ auto vytvořit v padesátých letech dvacátého století, nezbývalo by vám než připevnit k plynovému pedálu cihlu. Vozidlo by se pak dokázalo samo pohybovat kupředu, ale neumělo by zpomalit, zastavit ani se vyhnout překážce. Což zjevně není zrovna ideální. Znamená to, že bychom měli myšlenku autonomních aut šmahem zavrhnout? Kdepak, vždyť jsme tenkrát ještě neměli nástroje, díky nimž dnes auta mohou jezdit samostatně a bezpečně: počítače, senzory, umělou inteligenci, strojové učení a tak dále. Kdysi vzdálený sen se najednou zdá být na dosah.

S medicínou je to podobné. Před dvaceti lety jsme ještě obrazně řečeno přivazovali k plynovým pedálům cihly. Dnes se již blížíme k bodu, kdy začneme používat vhodné technologie způsobem, jenž nám umožní vnímat pacienta jako jedinečnou bytost. Při posuzování metabolického zdraví pacientů se lékaři například tradičně spoléhali na dvě vyšetření: test glykemie nalačno, který se zpravidla provádí jednou ročně, a výše zmiňované vyšetření glykovaného hemoglobinu, z něhož lze odhadnout průměrnou glykemii v posledních devadesáti dnech. Tyto testy však mají omezené využití, protože jsou statické a berou v úvahu jen minulost. Řada mých pacientů ale nosí zařízení sledující hladinu glukózy v krvi v reálném čase. Díky tomu s nimi mohu velmi detailně probírat výživu a řešit její konkrétní aspekty. Takový postup založený na zpětné vazbě by byl ještě před deseti lety zcela nemyslitelný. Technologie zvaná kontinuální monitorace glykemie (continuous glucose monitoring, CGM) mi umožňuje sledovat, jak individuální metabolismus reaguje na určitý způsob stravování, a okamžitě tomu přizpůsobovat jídelníček. Časem budeme mít podobných senzorů k dispozici mnohem více, což nám umožní stanovovat léčbu a zákroky ještě rychleji a přesněji. Autonomní auto se bude po silnicích pohybovat s větší jistotou a bezpečně se vyhne škarpám.

Nicméně medicína 3.0 podle mého názoru nespočívá v technologiích, ale ve změně myšlení. Vyžaduje, abychom k medicíně začali přistupovat jinak. Takový přístup lze rozdělit do čtyř hlavních bodů.

Zaprvé medicína 3.0 klade mnohem větší důraz na prevenci než na léčbu. Kdy si praotec Noe postavil archu? Dávno předtím, než se spustil déšť. Medicína 2.0 čeká, až začne pršet, a potom zkoumá, jak se usušit. Medicína 3.0 studuje předpovědi počasí a zjišťuje, zda náhodou není potřeba opravit střechu nebo postavit loď.

Zadruhé medicína 3.0 považuje pacienta za jedinečnou osobnost. Pro medicínu 2.0 jsou všichni pacienti v zásadě stejní. Řídí se výsledky klinických studií, které tvoří základ takzvané „evidence-based“ praxe (lékařské péče založené na důkazech). Tyto studie zpracovávají heterogenní vstupy (účastníky) a vycházejí z nich homogenní výsledky (zprůměrované pro všechny subjekty). Medicína založená na důkazech se pak snaží průměrné výsledky aplikovat na jednotlivce. Žádný pacient ale není dokonale průměrný. Medicína 3.0 přebírá poznatky medicíny založené na důkazech a jde o krok dál. Zkoumá data podrobněji a uvažuje, nakolik se konkrétní pacient podobá „průměrnému“ účastníkovi studie, v čem se od něj liší a zda a jak u něj poznatky půjdou uplatnit. Lze ji považovat za medicínu „informovanou o důkazech“.

Třetí názorový posun souvisí s naším postojem k riziku. Výchozím bodem v medicíně 3.0 je poctivé posouzení a přijetí rizik – včetně rizika spojeného s nečinností.

Našli bychom mnoho příkladů špatného uchopení rizika medicínou 2.0, přičemž k těm nejkřiklavějším patří hormonální substituční léčba žen po menopauze. Dlouho představovala naprosto standardní postup, pak ale přišel rok 2002 a s ním výsledky studie Women’s Health Initiative (WHI). Velká klinická studie s účastí tisíců starších žen sledovala zdravotní účinky hormonální substituční léčby (hormone replacement therapy, HRT) v porovnání se ženami, které léčbu neužívaly. U žen užívajících HRT zjistila čtyřiadvacetiprocentní nárůst rizika rakoviny prsu a novinové titulky po celém světě HRT odsoudily jako nebezpečnou léčbu vyvolávající rakovinu. Na základě jediné studie se z HRT stalo prakticky přes noc tabu.

Údajné zvýšení rizika rakoviny prsu o čtyřiadvacet procent znělo skutečně děsivě. Nikoho bohužel nezajímalo, že z absolutního hlediska se riziko ve studii téměř nezvýšilo. Rakovinou onemocnělo asi pět z tisíce žen užívajících HRT, zatímco v kontrolní skupině bez hormonální substituce to byly čtyři ženy z tisíce. Absolutní riziko se zvýšilo o pouhou desetinu procentního bodu. S HRT se potenciálně pojil jeden případ rakoviny prsu na tisíc pacientek. Přesto se dospělo k závěru, že takový nepatrný nárůst rizika převažuje nad veškerými přínosy. Nikdo už nebral v potaz, že ženy budou trpět návaly horka, nočním pocením, poklesem hustoty kostí, úbytkem svalové hmoty i dalšími nepříjemnými symptomy menopauzy, nemluvě o zvýšeném riziku Alzheimerovy choroby (jak uvidíme v deváté kapitole).

Medicína 2.0 na základě jedné klinické studie raději celou léčbu zavrhla, než aby se zabývala detaily a snažila se je řešit. Medicína 3.0 by se nad studií zamyslela a vzala by v úvahu její nevyhnutelné limity a zkreslení. Kladla by si přitom především otázku, zda by intervence (tedy HRT) i se svým poměrně malým nárůstem průměrného rizika u velké skupiny žen starších pětašedesáti let přece jen nebyla přínosná pro konkrétní pacientku s jedinečnou kombinací symptomů a rizikových faktorů. V čem se tato pacientka podobá vzorku populace ve studii a v čem se od něj liší? Zásadní například je, že žádná z účastnic studie netrpěla symptomy a většina z nich měla menopauzu dávno za sebou. Jak lze tedy výsledky studie aplikovat na ženy, které menopauzou teprve procházejí (a jsou tudíž nejspíš mladší)? A nelze náhodou ono mírné zvýšení rizika u konkrétního použitého protokolu HRT vysvětlit nějak jinak?6

Obecně mám na mysli, že bychom si u jednotlivých pacientů měli umět klást hlubší otázky týkající se kompromisů mezi riziky, přínosy a náklady. Jak pro tuto konkrétní léčbu, tak pro téměř všechny ostatní postupy.

Čtvrtý a možná největší posun spočívá v tom, že se medicína 2.0 zaměřuje především na délku dožití a téměř výhradně se zabývá odvracením smrti, kdežto medicína 3.0 věnuje mnohem více pozornosti kvalitě života.

V době, kdy jsem studoval na lékařské fakultě, snad ještě ani neexistoval pojem „délka života ve zdraví“ (healthspan). Profesoři nás neučili, jak pacientům pomoci udržet si v průběhu stárnutí fyzické a kognitivní schopnosti. Slova cvičení jako by se všichni štítili. Spánek se naprosto ignoroval, a to jak při výuce, tak na praxi, protože jsme běžně pracovali čtyřiadvacet hodin v kuse. Také o výživě nepadlo skoro ani slovo.

Dnes medicína 2.0 význam délky života prožité ve zdraví alespoň uznává, standardní definice coby období bez nemocí a invalidity však podle mě naprosto nedostačuje. Od života potřebujeme víc než pouhou absenci onemocnění a invalidity. Chceme, aby se nám po celou druhou polovinu života dařilo po všech směrech.

Za související problém považuji to, že dlouhověkost, a zejména délka života ve zdraví, nezapadá do obchodního modelu našeho současného systému zdravotní péče. Pro většinu převážně preventivních intervencí, které jsou podle mého názoru nezbytné k prodloužení života i zdraví, prakticky neexistují kódy úhrad. Zdravotní pojišťovny lékařům neplatí za to, aby nabádali pacienty ke změnám jídelníčku nebo sledovali jejich glykemii a tím jim pomáhali předcházet cukrovce druhého typu. Po stanovení diagnózy pojišťovna neváhá hradit pacientovi (velmi nákladný) inzulin. Podobně neexistuje žádný „kód“ pro zařazení pacientky do komplexního cvičebního programu, který by jí pomohl vybudovat svalovou hmotu, zlepšit rovnováhu a chránit se před zraněním. Pokud ale pacientka upadne a zlomí si krček stehenní kosti, pojišťovna jí zaplatí operaci i rehabilitaci. Téměř všechny peníze padnou na léčbu, nikoli na prevenci, a „prevence“ pro mě v tomto případě znamená předejít lidskému utrpení. Ignorováním zdravé délky života tak, jak jsme to dělali doposud, nejen odsuzujeme lidi k chorobám a nešťastnému stáří, ale zaručeně se tím nakonec přivedeme na mizinu.

Své pacienty s tímto přístupem často seznamuji na příkladu ledovců – konkrétně toho, který ukončil první a zároveň poslední plavbu Titaniku. Onoho osudného večera o půl desáté obdržel obří parník od jiné lodi naléhavou zprávu, že míří do ledového pole. Zprávě nikdo nevěnoval pozornost. O více než hodinu později poslala varovný telegram o ledovcích na trase plavby jiná loď. Radista Titaniku se zrovna snažil přetíženým rádiovým spojením komunikovat s Newfoundlandem, a tak morseovkou odpověděl: „Mlčte, nerušte.“

Vyskytly se i další problémy. Na to, že byla mlha a špatná viditelnost, plula loď příliš velkou rychlostí. Moře bylo nezvykle klidné, což posádce dodávalo klamný pocit bezpečí. A přestože se na palubě nacházel dalekohled, byl zamčený a nikdo neměl klíč, takže se lodní hlídka musela spolehnout na vlastní oči. Pětačtyřicet minut po posledním rádiovém spojení spatřila osudný ledovec pouhých pět set metrů před sebou. Jak to dopadlo, víme všichni.

Ale co kdyby měl Titanic k dispozici radar a sonar (které byly vynalezeny až za druhé světové války, tedy o více než patnáct let později)? Nebo ještě lépe GPS a satelitní snímky? Kapitán by nemusel kličkovat smrtícím bludištěm ledovců a modlit se, aby to dobře dopadlo. Mohl by den či dva předem lehce pozměnit kurz a celé šlamastyce se vyhnout. Přesně tak dnešní kapitáni postupují a vděčí za to právě moderním technologiím, díky nimž se tragédie ve stylu Titaniku staly převážně záležitostí minulosti a připomínají nám je pouze sentimentální filmy s kýčovitou hudbou.

V medicíně nám naše nástroje neumožňují dohlédnout tak daleko za obzor. Nemáme „radar“ s dostatečným dosahem. Nejdelší randomizované klinické studie statinů (léků na snižování cholesterolu) pro primární prevenci kardiovaskulárních onemocnění trvají pět až sedm let. Nejdelší časový rámec, v němž dokážeme předpovědět riziko, je deset let. Kardiovaskulární onemocnění se však může rozvíjet několik dekád.

Medicína 3.0 používá optiku s delší ohniskovou vzdáleností. Čtyřicátnice by se měla zajímat o svá kardiovaskulární rizika v horizontu třiceti nebo čtyřiceti let, nikoli pouze deseti. Potřebujeme proto nástroje s mnohem delším záběrem, než mají dosavadní poměrně krátké klinické studie. Potřebujeme GPS a radar s dlouhým dosahem, satelitní snímky a vše ostatní. Letmé záznamy nám nestačí.

Svým pacientům říkám, že bych chtěl být navigátorem jejich lodi. Mým úkolem je bezpečně vás provést ledovým oceánem. Jsem na hlídce čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Kolik je v okolí ledovců? Které jsou nejblíže? Když se jim vyhneme, nevystavíme se tím jinému nebezpečí? Neskrývají se za horizontem další ledovce, větší a nebezpečnější?

Dostáváme se tak k možná nejdůležitějšímu rozdílu mezi medicínou 2.0 a medicínou 3.0. V medicíně 2.0 jste pasažérem na lodi, který se jen pasivně veze. Medicína 3.0 od vás jako pacienta vyžaduje víc: musíte být dobře informovaní, v rozumné míře medicínsky gramotní, potřebujete mít jasno ve svých cílech a uvědomovat si skutečnou povahu rizik. Musíte být ochotni měnit své zažité zvyky, přijímat nové výzvy a v případě potřeby vykročit ze své komfortní zóny. Jste aktivním účastníkem, nikdy nezůstáváte pasivní. K problémům, a to i těm nepříjemným či přímo děsivým, se stavíte čelem. Nestane se, že byste je začali řešit až ve chvíli, kdy už je pozdě. Ve velmi doslovném smyslu nasazujete vlastní kůži a činíte důležitá rozhodnutí.

V tomto scénáři totiž nejste na lodi pasažérem, ale kapitánem.

KAPITOLA 3

Cíl, strategie, taktika

Návod, jak číst tuto knihu

Strategie bez taktiky je nejpomalejší cesta k vítězství. Taktika bez strategie je jen hluk před porážkou.

— SUN-C’

Před několika lety jsem letěl do San Franciska na pohřeb matky své dobré kamarádky z vysoké školy, které budu říkat Becky. Beckyini rodiče bydleli nedaleko Palo Alta, kde jsem studoval medicínu, a proto mě často zvali na večeře. Sedávali jsme na jejich krásné zahradě, kterou Beckyina matka Sophie navrhla a pečlivě udržovala.

Sophii si pamatuji jako energickou, nestárnoucí sportovkyni. Od své svatby před téměř patnácti lety jsem ji však neviděl. Becky mi prozradila, co se od té doby událo. Po sedmdesátce začala Sophie rychle scházet. Upadla na zahradě a natrhla si sval v rameni. Následné silné bolesti zad a šíje jí znemožňovaly pracovat na zahradě a hrát golf, což byly v důchodu její dvě nejoblíbenější činnosti. Trčela doma a upadala do deprese. V posledních letech života se u ní začala projevovat demence a ve třiaosmdesáti zemřela na infekci dýchacích cest.

Při zádušní mši všichni spatřovali „požehnání“ v tom, že demence netrápila Sophii příliš dlouho. Mně se ale v kostelní lavici honilo hlavou, že si posledních deset let života musela odpírat všechny aktivity, které jí přinášely potěšení. Místo stříhání keřů a odpalování míčků trpěla značnými bolestmi. O tom se nikdo ani slůvkem nezmínil. Sešli jsme se, abychom truchlili nad Sophiinou biologickou smrtí, ale mě ještě více rmoutila skutečnost, že si v posledních letech života moc radosti neužila.

O Sophii často hovořím se svými pacienty. Ne proto, že by se jednalo o neobvyklý příběh, ale právě proto, že je bohužel tak typický. Podobným martyriem běžně procházejí naši rodiče, prarodiče, partneři nebo přátelé. Smutné je, že obdobný osud u našich seniorů vlastně očekáváme, a přesto jen poměrně málo z nás dělá něco pro to, abychom se mu sami vyhnuli. Ani Becky, která se o matku v náročném závěru života starala, pravděpodobně vůbec nenapadlo, že by jednou mohla sama skončit stejně. Budoucnost má pro většinu z nás jen mlhavé, nekonkrétní obrysy.

Na Sophiině příběhu se snažím ilustrovat zásady mého přístupu k dlouhověkosti. Domnívám se totiž, že poslední dekády svého života (ať se jedná o období po sedmdesátce, osmdesátce, devadesátce či ještě později) musíme mít na zřeteli a připravit se na ně. Mnoho lidí je na tom podobně jako Sophie a posledních deset let svého života neprožívá příliš šťastně. Obvykle trpí některou z nemocí „Čtyř jezdců“ (nebo hned několika) spolu s následky nutné léčby. Jejich kognitivní i fyzické schopnosti slábnou nebo zcela mizí. Zpravidla se již nemohou věnovat činnostem, které je dříve bavily, ať je to zahradničení, šachy, jízda na kole nebo cokoli jiného, co jim v životě přinášelo radost. Toto období nazývám „okrajovou dekádou“. Pro mnohé, ne-li většinu, se jedná o období úpadku a omezení.

Všechny své pacienty žádám, aby si nastínili alternativní budoucnost. Co chcete dělat za několik desítek let? Jaký máte plán na zbytek života?

Každý odpovídá trochu jinak – někdo chce cestovat, někdo hrát golf nebo chodit do přírody, jinému stačí být schopen hrát si se svými vnoučaty a pravnoučaty (to je i můj případ). Takové cvičení sleduje dva cíle. Zaprvé nutí lidi přemýšlet nad závěrečnou fází vlastního života, na což většina z nás myslí jen nerada. Ekonomové tuto přirozenou tendenci upřednostňovat okamžité uspokojení před možným ziskem v budoucnu, zejména pokud takový zisk vyžaduje náročnou práci, nazývají „hyperbolické diskontování“. Zadruhé pak mé otázky podtrhují význam délky života ve zdraví. Chce-li Becky ve stáří vést zdravý a uspokojivý život a nedopadnout jako její matka, bude muset ode dneška po všechna zbývající desetiletí pracovat na svých fyzických a kognitivních funkcích a pokud možno je zlepšovat. Jinak se projeví gravitační síla stárnutí a ona bude chátrat stejně jako její matka.

Protože mě baví matematika, rád převádím délku života a život ve zdraví na matematické funkce jako na obrázku 2 níže. Podobné grafy často kreslím svým pacientům. Osa x představuje délku života, na osu y vynášíme jakýsi součet fyzických a kognitivních funkcí, což jsou rozměry zdravého života závislé na věku. (Zdraví samozřejmě nelze tak úplně kvantifikovat, zkuste ale nad tímto zjednodušením přimhouřit oko.)

Černá čára znázorňuje přirozenou trajektorii vašeho života. Bod nula je časem vašeho narození a pro účely našeho grafu předpokládejme, že vaše fyzické a kognitivní zdraví začíná na hodnotě sta procent. Přibližně do páté dekády života jste poměrně zdraví, pak se vaše kognitivní i fyzické zdraví pravděpodobně začne pomalu, ale jistě zhoršovat, až nakonec někdy po šedesátce či na prahu sedmdesátky zemřete (zdraví klesne na hodnotu nula). Taková délka života by byla celkem běžná pro člověka pocházejícího ze společenství lovců a sběračů nebo z primitivního zemědělského kmene, nezemře-li předčasně na infekční nemoc nebo v důsledku jiné pohromy.

Nyní se podívejte na typický průběh moderního života znázorněný hustě přerušovanou čarou označenou „Medicína 2.0“. Díky relativnímu pohodlí a bezpečí dnešní doby budete žít o něco déle, ve středním věku nicméně postupně začnete pociťovat jisté změny. Nemáte už takovou sílu a výdrž jako zamlada. Tu a tam možná zapomenete heslo, jméno člověka, s nímž jste se seznámili, nebo jména herců z filmu, který jste viděli před lety. Vašim přátelům a kolegům občas lékaři najdou rakovinu, diagnostikují kardiovaskulární onemocnění a související obtíže typu vysokého krevního tlaku, případně cukrovku anebo prediabetes. Začnete chodit na pohřby spolužáků.

V určitém okamžiku to s vámi začne jít z kopce. Někdy kolem sedmdesátky či pětasedmdesátky vaše kognitivní a fyzická kapacita poklesne přibližně na poloviční hodnotu (v grafu znázorněno horizontální tečkovanou čarou), což je podle mé vlastní definice úroveň, kdy už vám věci přestanou jít snadno. Zakoušíte omezení, nepříjemnosti se vám začnou dít častěji než dříve a mají závažnější následky. Jedna věc je zlomit si stehenní kost na lyžích, když je vám čtyřicet a těšíte se značné síle a odolnosti, a něco úplně jiného zlomit si ji při zakopnutí o obrubník v pětasedmdesáti, kdy fungujete už jen na čtvrtinu své kapacity. Zároveň vám exponenciálně narůstá riziko chronického onemocnění.

Obrázek 2. Rozdíl mezi délkou dožití a délkou života ve zdraví podle medicíny 2.0 a medicíny 3.0

Zde se dostává ke slovu medicína 2.0. Kardiovaskulární onemocnění, rakovinu či jinou chorobu budeme léčit, a prodloužíme vám tak život o několik měsíců. Nebo i let, budete-li mít štěstí. Křivka délky života se horizontálně zploští doprava, takže smrt se odkládá. Jenže se podívejte, kdy se tak stane: až ve chvíli, kdy už máte poškozené zdraví. To znamená, že jsme sice oddálili konec, ale kvalitu vašeho života jsme nijak zvlášť nezlepšili – v tom medicína 2.0 docela vyniká. Tak vypadá ona okrajová dekáda, již může v současném systému očekávat většina z nás.

Nyní se v grafu podívejte na dlouze čárkovanou linku. Ta představuje vaši ideální trajektorii. Žádoucí stav. Namísto toho, aby se vaše zdraví začalo ve středním věku pomalu zhoršovat, zůstane i po padesátce na stejné úrovni, nebo se dokonce zlepší. V pětapadesáti či pětašedesáti budete v lepší kondici než v pětačtyřiceti. Fyzickou zdatnost a bystrý mozek si udržíte i po sedmdesátce, osmdesátce, a možná ještě déle. Budete vypadat o deset či dvacet let mladší. Plocha pod touto křivkou je mnohem větší a představuje delší, kvalitnější život: více času s rodinou, uskutečňování snů, cestování, smysluplnou práci. Když nakonec přece jen dojde na chátrání, bude sestup strmý, ale poměrně krátký. Tento jev se nazývá kvadratizace křivky dlouhověkosti.

Podle takového scénáře si život prodloužíme a zároveň budeme déle žít lépe. Překročíme předpokládanou délku dožití a překonáme zažité představy o stáří. Místo mizerné „okrajové dekády“ si užijeme „bonusovou dekádu“ (nebo hned několik dekád), kdy se nám bude po všech stránkách dařit. Přesně to je naším cílem: oddálit smrt a získané bonusové roky využít co nejlépe. Závěr života přestane být obávaným obdobím a začneme si ho vychutnávat.

Teď samozřejmě přichází na řadu otázka, jak toho dosáhnout. Jak si prodloužit život a zároveň zdraví? Jak odvrátit smrt, kterou přinášejí Čtyři jezdci, a současně zpomalit, či dokonce zastavit fyzické, kognitivní a emoční chátrání?

Jaký máme plán?

V tomto okamžiku vezme většina lidí celou věc za špatný konec. Chtějí jít zkratkou přímo k taktice: co jíst (a nejíst), jak cvičit, které doplňky stravy či léky užívat. Byly napsány stohy knih, v nichž lze na zmíněné otázky údajně najít odpovědi, tato kniha k nim však nepatří. Naopak se domnívám, že bychom právě zde měli šlápnout na brzdu a couvnout, abychom nevynechali nejdůležitější krok celého procesu: strategii.

Vraťme se k citátu čínského vojevůdce Sun-c’ ze začátku kapitoly: „Taktika bez strategie je jen hluk před porážkou.“ Citát hovoří o válce, ale platí i pro naše téma. K dosažení cílů potřebujeme strategii. Obecný přístup, koncepční kostru či myšlenkový model vycházející z vědeckých poznatků, přizpůsobený našim záměrům a nabízející různé možnosti. Ze strategie pak vyplyne konkrétní taktika. Cíl již známe, ale právě strategie, která se od něj odvíjí, je naším klíčem k vítězství.

Lidé často dělají velkou chybu, když zaměňují strategii za taktiku. Zcela mylně se domnívají, že jde o totéž. Rozdíl mezi nimi s oblibou vysvětluji na příkladu jednoho z nejpamátnějších boxerských zápasů všech dob. Mám na mysli utkání Muhammada Aliho s Georgem Foremanem, které proslulo pod názvem „Rumble in the Jungle“ (Rachot v džungli). Odehrálo se v roce 1974 v Kinshase, hlavním městě tehdejšího Zairu. Aliho cílem bylo samozřejmě zápas vyhrát a obhájit titul šampiona v těžké váze. Neměl to snadné, protože Foreman byl mladší, silnější, zákeřnější a všichni ho považovali za favorita na drtivé vítězství. Jen těžko se dá uvěřit, že dnes je z něj bodrý prodejce grilů. Tenkrát George Foreman platil za nejostřejšího parchanta, který si kdy navlékl boxerské rukavice. Doslova proslul svou neporazitelností. Všichni znalci se shodli na tom, že svérázný a všemi oblíbený Ali nemá šanci – a proto potřeboval strategii.

Ali věděl, že má nad Foremanem přece jen v něčem navrch. Byl rychlejší, ostřílenější a také psychicky odolnější. Uvědomoval si rovněž Foremanovu vznětlivost a náchylnost ke vzteku. Nesnažil se mu proto čelit úderem za úder, ale rozhodl se, že se pokusí mladšího, méně zkušeného soupeře unavit, aby byl frustrovaný a vysílený, a tudíž zranitelný. Pokud se mu to podaří, bude zápas vyrovnanější. Jeho strategií bylo Foremana naštvat a nechat ho mlátit kolem sebe, dokud se nevyčerpá, aby mohl Ali přejít do ofenzivy.

Z této strategie vyplynula dnes již legendární taktika: nejprve na Foremana zaútočil sérií až neuctivých přímých úderů, které protivníka dopálily. Takhle se přece se světovým šampionem v těžké váze neboxuje. Pak se Ali nechal rozzuřeným Foremanem pronásledovat po ringu a tlačit k provazům, čímž soupeř ztrácel energii, zatímco Ali se snažil pouze minimalizovat škody dnes již legendárním stylem „provazový blbec“ („rope-a-dope“).

Prvních několik kol všem připadalo, že Foreman Aliho naprosto válcuje. Myslel si to i samotný Foreman. Aliho strategie však spočívala ve snaze vydržet déle než soupeř, a proto se při tréninku zaměřil na to, aby tohle trápení překonal. Zhruba v pátém kole bylo dobře vidět, jak si Foreman říká: Sakra, už mám dost. Zato Ali měl díky prvotřídní fyzické přípravě ještě značné rezervy. Zápas vyhrál knockoutem v osmém kole.

Přímo v ringu uplatňujete taktiku, ovšem vymyslet před zápasem strategii je ta obtížnější část. Vyžaduje totiž, aby člověk ještě před vstupem do ringu dobře poznal soupeře, identifikoval jeho silné i slabé stránky a vymyslel, jak obojího využít ke svému prospěchu. V této knize se tento třífázový přístup cíl → strategie → taktika naučíme využít k dosažení dlouhověkosti.

Naše strategie

Ali si v zápase s Foremanem uvědomoval, že čas hraje pro něj. Čím déle se mu dařilo vytáčet protivníka a nutit ho plýtvat energií, aniž by se sám nechal knockoutovat, tím větší měl šanci na vítězství. Pro nás čas bohužel nehraje. Dokud žijeme, neustále nás tíží riziko onemocnění a smrti, jako když skokana do dálky táhne k zemi gravitace.

Samozřejmě zdaleka ne každý problém, jemuž čelíme, vyžaduje strategii. Často si vystačíme bez ní, například je-li naším cílem nespálit se na slunci. V takovém případě budou našimi jednoduchými taktickými nástroji opalovací krém, dlouhé rukávy a kalhoty, možná velký slamák, případně se budeme zdržovat ve stínu. K delšímu a kvalitnějšímu životu však strategii potřebujeme, protože dlouhověkost je nepochybně složitější záležitost než spálení od sluníčka.7

Žít déle znamená oddálit smrt přicházející pod kopyty všech Čtyř jezdců. Všichni přitom mají společný jeden silný rizikový faktor, a to věk. S přibývajícím věkem exponenciálně roste riziko, že některé z těchto nemocí začnou ohrožovat vaše tělo. S chronologickým věkem toho bohužel mnoho nenaděláme – co ale přesně znamená „stárnutí“? Nejde jen o samotné plynutí času, ale také o to, co se v průběhu času odehrává uvnitř nás, pod povrchem, v našich orgánech a buňkách. Entropie na nás působí každý den.

„Stárnutí se vyznačuje postupným úbytkem fyziologické integrity, následkem čehož se narušuje fungování jedince a zvyšuje se jeho náchylnost k úmrtí,“ napsali autoři vlivné studie z roku 2013 o takzvaných „charakteristických známkách stárnutí“. A pokračovali: „Takové zhoršování stavu je hlavním rizikovým faktorem významných lidských patologií, například rakoviny, diabetu, kardiovaskulárních poruch či neurodegenerativních onemocnění mozku.“

K těmto nemocem nás činí náchylnými samotný proces stárnutí. Zároveň ovlivňuje, jak velkou část života prožijeme ve zdraví. Pacient, který právě zemřel na infarkt, zcela jistě neonemocněl teprve před hodinou. Nemoc se v něm skrytě a nenápadně rozvíjela několik desetiletí. V průběhu stárnutí slábly jeho vnitřní obranné mechanismy, až si je nemoc nakonec podrobila. Něco podobného jsme pozorovali při pandemii covidu-19. Virus napadal lidi všech věkových kategorií, ale zabíjel neúměrně vysoký počet seniorů, protože odhalil a využil právě jejich náchylnost k onemocnění a smrti: oslabený imunitní systém, kardiovaskulární a respirační potíže a tak dále. Naše strategie tudíž musí počítat s účinky stárnutí, stejně jako Ali zohlednil svůj věk při úvahách, jak porazit Foremana. Bez vhodné strategie by téměř jistě prohrál.

Proto by nebylo moudré přeskakovat rovnou k taktice a zaměřovat se na konkrétní kroky. Jste-li v pokušení, raději se zastavte, nadechněte, vydechněte a zklidněte. Neporozumíte-li strategii a jejím výchozím vědeckým poznatkům, taktika vám moc nepomůže a uváznete v nekonečné smyčce módních diet, tréninků a zázračných doplňků stravy. Mentalita medicíny 2.0 vám nedovolí nic jiného než hledat instantní řešení. Obratným taktikem se můžete stát jedině v případě, že začnete přemýšlet v intencích medicíny 3.0, k čemuž je v první řadě nutné mistrně ovládat strategické myšlení.

V následujících kapitolách podrobíme detailnímu zkoumání některé mechanismy, jež stojí za procesem stárnutí, a rovněž si podrobně rozebereme fungování všech čtyř onemocnění označovaných jako Jezdci apokalypsy. Jak a kdy začínají? Které vnitřní a vnější síly je pohánějí? Co je udržuje? A především, jak je můžeme oddálit nebo se jim zcela vyhnout? Další kapitola nám ukáže, že právě v tom spočívá tajemství stoletých lidí: dokázali totiž oddálit nástup chronických onemocnění, a to ve srovnání s běžnou populací až o desítky let.

Rovněž se zaměříme na jeden z mnoha nadužívaných módních výrazů, které zcela pozbyly na významu – na zdravou délku života. Běžná definice, podle níž se jedná o období života bez nemocí a invalidity, nastavuje laťku příliš nízko. Znamená to snad, že dokud nás nesužuje bolest a nejsme upoutaní na lůžko, jsme „zdraví“? Raději používám poněkud přímočařejší výrazy. Tak přímočaré, až to mým pacientům bývá nepříjemné.

Na vše se totiž dá pohlížet ještě z jiného úhlu. Délka života má co do činění se smrtí, což je binární záležitost: nejdřív jste naživu, pak jste mrtví. Definitivně. Ale než se tak stane, někdy i dlouho předtím, většina lidí prodělá období úpadku, takříkajíc umírání ve zpomaleném filmu. Bezpochyby jím prošla Beckyina matka Sophie. Smrt může přijít i rychle, například po vážné nehodě, většinou však změny nastávají tak pomalu, že je téměř nevnímáme.

Život ve zdraví a jeho zhoršování rozděluji na tři kategorie či vektory. Prvním vektorem zhoršování je úbytek kognitivních funkcí. Zpomaluje se zpracování informací. Přestáváme být schopni řešit složité problémy tak rychle a snadno jako kdysi. Slábne nám paměť. Naše exekutivní funkce už nejsou tak spolehlivé. Mění se naše osobnost, a pokud vše trvá dostatečně dlouho, ztrácí se i naše vnímání. Ke skutečné demenci naštěstí dospěje jen málokdo, jistý pokles kognitivních schopností postupem věku ale zakusí mnoho lidí. Naším cílem je ho minimalizovat.

Druhým vektorem zhoršování zdraví je úbytek až ztráta funkčnosti fyzického těla. Zhoršování kognitivních funkcí může přijít potom nebo ještě předtím, pořadí není pevně stanoveno. Dlužno ovšem připustit, že nás v období stárnutí pronásleduje křehkost. Ubývá nám svalová hmota a pozbýváme sílu, řídnou nám kosti, ztrácíme energii, odolnost a rovnováhu, až se dostaneme do bodu, kdy stěží doneseme domů tašku s nákupem. Chronické bolesti nám brání věnovat se věcem, které jsme dříve zvládali s lehkostí. Neúprosný postup aterosklerózy nás přinutí lapat po dechu, sotva se došouráme do schránky pro noviny (pokud v té době budou noviny vůbec ještě vycházet). Nebo se může stát, že povedeme relativně aktivní a zdravý život, dokud neupadneme nebo neutrpíme nějaké nečekané zranění jako Sophie. Stejně jako ona se z něj už nevzpamatujeme a půjde to s námi z kopce.

Většina mých pacientů je přesvědčena, že oni tak nedopadnou. Chci po nich, aby mi do detailů vylíčili, jak by měla vypadat jejich ideální budoucnost. Co chtějí dělat, až zestárnou? Je až zarážející, jak si vše malují narůžovo. Vůbec nepochybují, že budou po sedmdesátce či osmdesátce pořád jezdit na snowboardu, dělat kickbox nebo se věnovat jiné oblíbené činnosti.

Pak je zarazím a vysvětlím jim: Podívejte, k tomu budete v takovém věku potřebovat určitou svalovou sílu a aerobní zdatnost. Jenže vám na to síla a maximální spotřeba kyslíku na kilogram váhy (vyjádřená hodnotou VO₂ max) sotva stačí už teď, ve dvaapadesáti (například). A je prakticky jisté, že se vaše kapacita bude dále jen snižovat. Takže máte na výběr: a) smířit se s tím, že už bude jen hůř, nebo b) vymyslet plán, a to hned.

Ať jsou vaše představy o podzimu vašeho života sebeambicióznější, doporučuji vám seznámit se s takzvanými „aktivitami běžného života“. Jedná se o kontrolní seznam, podle něhož hodnotíme zdraví a fungování starších lidí. Seznam zahrnuje základní úkony, jako je například příprava jídla, chůze bez pomoci, mytí a péče o svůj vzhled, používání telefonu, návštěva obchodu, nakládání s penězi a podobně. Představte si, jak by se vám žilo, kdybyste se třeba nedokázali sami najíst, umýt se nebo ujít pár set metrů na kávu s přáteli. Dnes takové záležitosti považujeme za samozřejmost, ale chceme-li žít aktivním životem i ve stáří, byť jen s těmito minimálními schopnostmi, musíme si vybudovat jistou základní zdatnost a důsledně ji udržovat.

Třetí a poslední kategorie zhoršování má podle mého názoru co do činění s emočním zdravím. Na rozdíl od ostatních kategorií příliš nezávisí na věku. Může postihnout navenek zdravé dvacátníky nebo se k vám připlížit ve středním věku, jako se to stalo mně. Nebo se projeví v pozdějších fázích života. Podle průzkumů nastává největší propad životní spokojenosti zpravidla po čtyřicítce (přesněji v sedmačtyřiceti letech), ale vlastní bolestná zkušenost mi ukázala, že trápení středního věku mívá kořeny v mnohem dřívějším období adolescence nebo v dětství. Že jsme ohroženi, si nemusíme uvědomovat, dokud se nedostaneme do krizového bodu, což byl můj případ. To, jak se s krizí vypořádáme, má ohromný dopad na naše fyzické zdraví, štěstí i samotné přežití.

Pojem dlouhověkost má podle mě význam pouze ve chvíli, kdy vzdorujeme všem uvedeným vektorům úpadku současně. Žádná ze složek dlouhověkosti nemá sama o sobě velkou hodnotu, nedoprovázejí-li ji ty ostatní. Nikdo by si jistě dobrovolně nevybral stoletý život s poškozenou myslí i tělem. Stejně tak není žádoucí muset se se svým životem, byť kvalitním, rozloučit již v mladém věku. A těšit se dlouho pevnému zdraví, ale přitom postrádat lásku, přátelství a smysl života, to je očistec, který bych nepřál ani svému nejhoršímu nepříteli.

Podstatný rozdíl spočívá v tom, že samotné smrti sice neutečeme, ale zhoršování zdravotního stavu, o němž je zde řeč, se vyhnout lze. Ne každý, kdo zemře po osmdesátce či devadesátce, má za sebou putování údolími kognitivního, fyzického nebo emočního chátrání. Úpadku lze předcházet – a přestože nás s rostoucím věkem postihuje čím dál víc, jsem přesvědčen, že k němu v mnoha případech vůbec nemusí dojít. Jak zjistíme v dalších kapitolách, zhoršování v kognitivní, fyzické i emoční oblasti lze vhodnou taktikou zpomalit, ba někdy dokonce zvrátit.

Další významnou skutečností je, že délka života a délka zdravého života nejsou nezávislé proměnné. Jsou úzce propojeny. Posílíte-li si svaly a zvýšíte svou kardiorespirační zdatnost, snížíte si tím riziko úmrtí z jakékoli příčiny mnohem účinněji, než kdybyste polykali plné hrsti léků. Totéž platí pro kognitivní a emoční zdraví. Opatření vedoucí ke zlepšení zdravotního stavu se téměř vždy odrazí v prodloužení života. Proto se naše taktika zaměřuje především na vylepšení délky zdravého života – život jako takový se tím prodlouží automaticky.

Taktika

Zásadní rozdíl mezi medicínou 2.0 a medicínou 3.0 spočívá v tom, jak a kdy uplatňujeme taktiku. Medicína 2.0 zpravidla zasahuje až ve chvíli, kdy nastanou akutní potíže, například infekce nebo zlomenina, a krátkodobě řeší okamžitý problém. V medicíně 3.0 se taktika musí stát součástí každodenního života. S taktikou jíme, dýcháme i spíme, a to doslova.

Medicína 2.0 obecně využívá dva druhy taktik: zákroky (například operace) a léky. Taktiky medicíny 3.0 lze rozdělit do pěti rozsáhlých kategorií: pohyb, výživa, spánek, emoční zdraví a exogenní látky, kam spadají léky, hormony a doplňky stravy. Poslední jmenované kategorii se nebudu příliš věnovat, protože by kniha měla dvojnásobný rozsah. Pouze bych rád poznamenal, že se nevyhýbám „nepřírodním“ farmaceutickým lékům. K naší výzbroji pro dlouhověkost podle mě neodmyslitelně patří celá řada léků a doplňků stravy, například přípravky snižující hladinu lipidů, a zanedlouho snad budeme mít takových efektivních nástrojů k dispozici ještě více.

Pomineme-li tedy léky a doplňky stravy, naší první taktickou oblastí je pohyb. Stejně jako u „zdravého životního stylu“ se jedná o další z řady příliš širokých pojmů, které mě rozčilují, protože si pod tím můžeme představit cokoli od procházky v parku přes náročný výšlap na kole do horského průsmyku po tenis či zvedání těžkých činek v posilovně. Všechno je to „pohyb“, ale samozřejmě s velmi různými účinky (a mimochodem také riziky). Proto si celou kategorii rozdělíme na nejdůležitější složky: sílu, stabilitu, aerobní výkonnost a vrcholovou aerobní kapacitu. Chcete-li dosáhnout svého maxima délky života i času prožitého ve zdraví, bude potřeba ve všech těchto oblastech zvýšit laťku. Opět vám nechci radit, jak rychle zhubnout nebo vyrýsovat svaly na břiše. Účelem je udržet si fyzickou sílu, výdrž a stabilitu v širokém spektru pohybů a zabránit přitom bolestem i invaliditě.

I o této kategorii jsem postupem času začal uvažovat jinak. Dříve jsem zatvrzele kladl na první místo výživu, dnes považuji cvičení za jednoznačně nejúčinnější „lék“ na dlouhověkost, ať je řeč o délce života, či délce zdravého života. Data hovoří jasně: nejenže cvičení oddaluje smrt, ale také lépe než kterákoli jiná intervence zabraňuje zhoršování kognitivních funkcí i fyzickému chátrání. Navíc obvykle zlepšuje náladu, takže má pravděpodobně i určité nesnadno měřitelné účinky na emoční zdraví. Rád bych, abyste pochopili nejen jak, ale také proč se různým typům cvičení věnovat, a dokázali si tak sestavit program přímo na míru svým cílům.

„Není zvláštní, že se celý váš profesní život točí kolem snahy prodloužit lidem život a přitom se sám ani trochu nesnažíte méně trpět a být šťastnější?“

Založeno na důkazech? Inspirováno důkazy!