Tim O’Reilly

WTF?

Co přinese budoucnost a jak ji přežít

Copyright © 2017 by Tim O’Reilly

All rights reserved.

Podle anglického originálu WTF?: What’s the Future and Why It’s Up to Us vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Aleš Drobek

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Gabriela Otteová, Vít Šebor

Grafická úprava David Dvořák

Sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/wtf]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #WTFbudoucnost

© Jan Melvil Publishing, 2018

ISBN 978-80-7555-055-2

Všem, kdo usilují o to, aby byl zítřek lepší než dnešek.

ÚVOD: WTF? EKONOMIKA

Dnes ráno jsem si v kuchyni promluvil s přístrojem za 150 dolarů. Zeptal jsem se ho, jestli můj let nemá zpoždění, a pak ho požádal, aby mi zavolal Lyft na letiště. Řidič zastavil před domem za pár minut, o čemž mě zabzučením informoval chytrý telefon. Umím si představit, že za pár let přijede auto bez šoféra. Čtenáři, kteří něco takového ještě neviděli, si teď možná říkají, „WTF?“ (What the Fuck, Co to sakra má být?).

Výrazem WTF? někdy vyjadřujeme obdiv a úžas. Jindy však sledujeme vývoj umělé inteligence, samořiditelných aut a dronů s hlubokým znepokojením, či dokonce zděšením. Ptáme se, zda naše děti seženou v budoucnu práci, zda všechna místa neobsadí roboti. Také říkáme WTF?, ale jiným tónem.Technologické vymoženosti nového tisíciletí spíše proklínáme.

Co sledujeme s úžasem: Telefony, které vám radí, kde je nejbližší restaurace či jak se co nejrychleji dopravit do práce. 3D tiskárny, které vyrábějí náhradní díly – pro lidi. Genové inženýrství, které dokáže vyléčit choroby nebo vzkřísit z mrtvých vyhynulý živočišný druh. Nové formy firemní organizace, díky nimž společnosti zaměstnávají tisíce pracovníků „na vyžádání“ a spotřebitelé si mohou objednat libovolnou službu stisknutím jediného tlačítka mobilní aplikace.

Co nám nahání strach: Že nám roboti a počítače vezmou práci, podnikům přinesou pohádkové zisky a z dnešní střední třídy udělají chudinu. Desítky milionů Američanů, kteří už nevyžijí ze svého platu. Finanční produkty a ziskuchtivé algoritmy, kterým rozumí jen málokdo, mohou podkopat základy globální ekonomiky a miliony lidí vyhnat z domovů. Společnost permanentního dozoru, kdy je sledován každý náš pohyb a vše se ukládá do firemních i státních databází.

Všechno je úžasné, a zároveň šokující, a všechno letí kupředu závratným tempem. Ženeme se hlava nehlava vstříc technologickému světu, kterému nerozumíme a z mnoha pochopitelných důvodů se jej bojíme.

Pár šokujících příkladů ze světa. V roce 2016 porazila umělá inteligence Googlu s názvem AlphaGo světového šampiona ve hře go.[1] Odborníci se přitom shodovali, že něčeho takového se dočkáme nejdříve za dvacet let. Pokud může AlphaGo přijít na svět o dvacet let dříve, čeho dalšího se můžeme nadít? Program běžící na počítači Raspberry Pi za pětatřicet dolarů porazil špičkového amerického vojenského pilota v tréninkové simulaci boje.[2] Největší hedgeový fond světa nedávno oznámil, že počítače by se měly do budoucna podílet na vedení firmy až ze tří čtvrtin, včetně nabírání a propouštění zaměstnanců.[3] Výzkumníci z Oxfordské univerzity odhadli, že stroje budou do dvaceti let zastávat až 47 % lidských úkolů, včetně mnoha forem kancelářské práce.[4]

Uber vzal taxikářům práci, když je nahradil běžnými lidmi, kteří nabízejí svezení ve vlastních autech. Zároveň vytvořil po celém světě miliony nových živnostníků. I je chce však časem nahradit – počítačem řízenými vozy.

Airbnb nabízí víc pokojů než ten největší hotelový řetězec, a přitom nevlastní ani jeden.[5] Zaměstnává méně než 3 tisíce lidí, zatímco Hilton 152 tisíc. Nové typy firem vytlačují z trhu ty, které stavějí na osvědčených postupech, jimiž se většina manažerů řídila celý svůj život.

Algoritmy sociálních médií možná ovlivnily americké prezidentské volby v roce 2016.

Nové technologie sice přinášejí hrstce vyvolených pohádkové zisky, jenže příjmy obyčejných lidí stagnují a je pravděpodobné, že v rozvinutých zemích budou děti vůbec poprvé v moderních dějinách vydělávat méně než jejich rodiče.

Co spojuje umělou inteligenci, samořiditelná auta, služby na vyžádání a příjmovou nerovnost? Všechny nám zřetelně a nahlas říkají, že ve sférách jako zaměstnanost, podnikání a ekonomika obecně nás čekají dalekosáhlé změny.

Přestože vidíme, že budoucnost bude velmi odlišná, neznamená to, že dovedeme přesně odhadnout, jak bude vypadat nebo kdy všechny ty změny nastanou. Snad je proto rozumnější nepodléhat ani okouzlení, ani strachu, a raději se zeptat: Co přinese budoucnost? Kam nás technologie zavedou? Budeme žít v utopii, nebo dystopii? A hlavně – jak a čím k utváření naší budoucnosti přispíváme už dnes? Jak bychom se měli chovat, aby se nám v novém světě dobře žilo?

Coby technologický evangelista, vydavatel, organizátor konferencí a investor se s takovými otázkami potýkám celý život. Má společnost O’Reilly Media hledá důležité inovace a šíří o nich osvětu. Násobí tak jejich dopad a urychluje jejich tržní uplatnění. V minulosti jsme již několikrát varovali, že nikdo příliš nerozumí, jak přesně technologie mění zažitá podnikatelská i společenská pravidla, a že to nemusí dopadnout dobře. Byli jsme svědky četných technologických bublin, kdy zdánlivě nezastavitelné firmy upadly v zapomnění, zatímco experimenty, které nikdo nebral vážně, nakonec změnily svět.

Pokud čtete jen novinové titulky, mohli jste nabýt mylné představy, že pravý význam určité technologie poznáme podle toho, nakolik si investoři cení její mateřské společnosti. Neustále slyšíme, že Uber má „hodnotu“ 68 miliard dolarů, tedy víc než General Motors nebo Ford, nebo že Airbnb „má cenu“ 30 miliard, víc než Hilton Hotels a téměř tolik jako Mariott. Když vidíme tak závratná čísla, leckdo si možná pomyslí, že úspěch těchto společností je nevyhnutelný, že už ho vlastně dosáhly. Jenže pravá hodnota podniku se neukáže, dokud jej sponzorují investoři. Ta se pozná teprve v okamžiku, kdy začne být podnik ziskový a soběstačný. Například Uber i po osmi letech od založení dosahuje kvůli své honbě za globální expanzí každoroční ztráty 2 miliard dolarů.[6] Vedle takové částky jsou zanedbatelné i počáteční ztráty Amazonu, který v prvních pěti letech fungování přišel celkem o 2,9 miliardy dolarů, než v roce 2001 poprvé vykázal zisk. Je Uber ztrátový stejně, jako byl na počátku Amazon, který nakonec dosáhl bezkonkurenčního úspěchu a od základů změnil maloobchod, vydavatelský byznys a využití informačních technologií v byznysu, nebo jako webové firmy z počátku tisíciletí, které byly vždy jen přeludem? Je nadšení investorů známkou hluboké restrukturalizace ekonomiky, nebo investorské mánie typu internetové bubliny, která splaskla v roce 2001? Jak poznáme, co má budoucnost a co ne?

Začínající firmy s odhadovanou hodnotou nad miliardu dolarů se samozřejmě těší značné pozornosti, dvojnásob dnes, kdy se jim v Silicon Valley módně říká jednorožci. Časopis Fortune dnes vede vlastní seznam těchto vyvolených[7] a internetový portál TechCrunch, který se specializuje na novinky ze Silicon Valley, spravuje neustále aktualizovaný „Žebříček jednorožců“.[8]

Nicméně i když tyto společnosti nakonec uspějí, o podobě budoucnosti nám nemusejí prozradit vůbec nic. V O’Reilly Media jsme proto naladěni na docela jiné signály. Příklad si bereme z průkopníků, kteří nám dali internet, jak jej dnes známe, spolu se všemi programy na bázi otevřeného softwaru, na nichž první webové technologie stály. Udělali to z lásky a zvídavosti, ne z touhy vydělat jmění. Uvědomili jsme si, že radikálně nová průmyslová odvětví se nerodí ze sňatku tvořivých podnikatelů s rizikovým kapitálem. Začínají spíše u lidí, kteří se zamilují do zdánlivě nereálné vize.

Svět ve skutečnosti mění lidé, kteří loví úplně jiné jednorožce, a na miliardovém hodnocení od Silicon Valley jim nesejde (ačkoli někteří se toho také dočkají). Jdou po nápadu, který je zpočátku revoluční a pozoruhodný, ale nakonec tak zdomácní, že jej každý bere jako samozřejmost.

O takovém jednorožci znamenitě píše Tom Stoppard ve své hře Rosenkrantz a Guildenstern jsou mrtvi:

„Jakémusi muži, který se na své pouti mezi dvěma místy zastavil v nějakém třetím, jež nemá jméno, charakteristické rysy, populaci ni význam, přeběhne přes cestu jednorožec a opět zmizí... V tom ale někdo další řekne: ‚Probůh – já snad sním; mám dojem, že jsem viděl jednorožce.‘ Tímto okamžikem je přidán další rozměr, který celou příhodu mění v onen provždy znepokojivý zážitek.

Třetí svědek, rozumíte, k tomu ovšem žádnou další dimenzi už nepřipojí, pouze vše rozmělní, a čtvrtý ještě víc, a čím více svědků u toho je, tím jalovější a přijatelnější se náš příběh stává, až je jalový jako sama realita, jak nazýváme obecnou zkušenost.“[9]

Dnes je svět plný věcí, nad nimiž jsme dříve kroutili hlavou, „WTF?“, ale které nám už téměř zevšedněly.

Linux byl kdysi jednorožec. Nikdo nevěřil, že decentralizovaná komunita programátorů dokáže vytvořit špičkový operační systém a nabídnout jej zdarma. Teď se tím či oním způsobem dotýká života miliard lidí.

Jednorožcem býval i World Wide Web, ačkoli ani on svému autorovi, Timu Berners-Leeovi, nepřinesl pohádkové jmění. Tuto převratnou novinku jsem poprvé viděl na technologické konferenci v roce 1993. Pamatuju si, že Berners-Lee klikl na odkaz a řekl: „Ten obrázek se sem přenesl přes internet až z Havajské univerzity.“ Lidé mu tenkrát nevěřili. Mysleli si, že si bohapustě vymýšlí. Dnes každý bere jako samozřejmost, že může kdykoli kliknout na odkaz a dozvědět se téměř okamžitě prakticky cokoli.

Dalším jednorožcem byl projekt Google Maps. Nedávno jsem jel autobusem a jeden důchodce ukazoval druhému malou modrou tečku na mobilu, která nás za jízdy sledovala. Oba takovou technologii viděli poprvé a užasli. Většině z nás však nepřijde nic čarovného na tom, že naše mobily neustále vědí, kde se nacházíme, umějí nás spolehlivě dovést do cíle, ať už jedeme autem, veřejnou dopravou, na kole nebo jdeme pěšky, umějí najít nejbližší restaurace i čerpací stanici nebo našim přátelům v reálném čase ukazovat, kde právě jsme.

Původní iPhone byl jednorožec, dokonce ještě předtím, než Apple o rok později přišel s elektronickým obchodem App Store a na trhu s chytrými telefony způsobil revoluci. Jakmile člověk poznal, jak snadné je ovládání přímo prstem namísto mrňavé klávesnice, nechtěl už nic jiného. I mobily před érou chytrých telefonů byly jednorožci, jakož i všichni jejich předchůdci – televize, rádio, telefon a telegraf. Máme holt krátkou paměť a zapomínáme rychle. A budeme zapomínat tím rychleji, čím překotnější bude tempo inovací.

Jednorožci jsou osobní asistenti na bázi umělé inteligence jako Alexa od Amazonu, Siri od Applu, Cortana od Microsoftu nebo Google Assistant. Jsou jimi i Uber a Lyft, ne však kvůli své tržní evaluaci. Jednorožci jsou aplikace, které nás nutí říkat „WTF?“ v dobrém slova smyslu.

Pamatujete si ještě na ten okamžik, kdy jste si poprvé uvědomili, že můžete díky Googlu rychle najít odpověď na prakticky libovolnou otázku nebo že vás telefon může navést do cíle? Jak to jen bylo úžasné, než se z toho stala samozřejmost? A dnes jsme pokročili ještě dále – pokud něco nefunguje dokonale, hned si stěžujeme.[10]

Snášíme na hromadu jednu blyštivou novinku za druhou a díváme se, jak se všechny pomalu stávají běžnou součástí života. Nejmladší generace se už nijak nepozastavuje nad tím, že si může přes telefon přivolat taxi nebo si nechat přinést nákup, že si může objednat něco z Amazonu a do pár hodin má balík přede dveřmi, nebo že se na něco zeptá svého počítačového asistenta a okamžitě se dozví odpověď.

A právě takové úžasné jednorožce celou svou kariéru stopuju.

Říkáte si, jak se pravý jednorožec pozná?

1. Zpočátku nevěříme, že je uskutečnitelný.

2. Časem od základů změní svět.

3. Zformuje se kolem něj ekosystém nových služeb, pracovních míst, obchodních modelů a průmyslových odvětí.

Bod jedna jsme si už probrali. Jak je to tedy s tou transformací světa? Michael Schrage v knize Who Do You Want Your Customers to Become? (Co chcete udělat ze svých zákazníků?) píše:

Úspěšní inovátoři po svých zákaznících a klientech nechtějí, aby dělali něco jinak, nýbrž aby se stali někým jiným… Aby si osvojili, nebo alespoň tolerovali nové hodnoty, nové dovednosti, nové způsoby chování, nový slovník, nové nápady, nová očekávání a nové ambice. Inovátoři z nich zkrátka chtějí udělat nové lidi.[11]

Schrage například podotýká, že Apple (a dnes i Google, Microsoft a Amazon) své zákazníky vyzývá, aby „se stali někým, komu přijde zcela přirozené, že se svým telefonem mluví jako s lidským sluhou“. A opravdu, nová generace uživatelů nemá nejmenší problém s následující komunikací:

„Siri, zamluv mi na šestou stůl v Caminu pro dva.“

„Alexo, zahraj mi Ballad of a Thin Man od Dylana.“

„OK, Google, až příště půjdu do obchodu, připomeň mi, abych koupil rozinky.“

Naprogramovat počítač tak, aby správně rozuměl lidské řeči, je náročné, ale aby navíc i správně reagoval – třeba i na miliony uživatelů zároveň – to už se neobejde bez nesmírného výpočetního výkonu obřích datových center. Ta jsou dnes páteří stále důmyslnější a složitější digitální infrastruktury.

Pokud mi má Google při další návštěvě supermarketu připomenout, abych koupil rozinky, musí mít zaprvé neustále přehled o tom, kde se právě nacházím, zadruhé znát polohu obchodu, o který mi jde, a zatřetí mě upozornit na správném místě a ve správný čas. Má-li mi Siri zamluvit večer stůl v Caminu, musí nejprve vědět, že Camino je restaurace v Oaklandu a že je večer otevřeno, a navíc si také promluvit s jejich rezervačním systémem prostřednictvím služby jako OpenTable. Jako návdavek se pak může spojit s dalšími službami, ať už přímo v mém telefonu, nebo v cloudu, a přidat mi rezervaci do kalendáře nebo dát vědět mým přátelům. Nakonec nás nějaký další program upozorní, že je čas vyrazit.

Jsou však i avíza, která jsem si přímo nevyžádal. Například když mě Google varuje:

„Chcete-li dorazit na letiště včas, musíte vyrazit nyní. Na Bay Bridge zpoždění 25 minut.“

nebo

„Před námi je zácpa. K dispozici je rychlejší trasa.“

Všechny tyto technologie jsou návykové a jejich dopady kumulativní. Neustále se vrství a navzájem propojují, a jsou tak čím dál výkonnější a schopnější. Čím dál víc připomínají magii. Jakmile si na každé nové kouzlo zvyknete, a pak se najednou ocitnete bez něj, je to, jako by vaše čarovná hůlka ztratila všechnu moc a proměnila se zpátky v obyčejný klacek.

Tyto služby přivedli na svět lidští programátoři, do budoucna je však bude ve stále větší míře obstarávat umělá inteligence. To je termín, kterého se spousta lidí bojí. Je to však další fáze vývoje jednorožce od bytosti zázračné po všední. Když se řekne umělá inteligence, často označovaná anglickou zkratkou AI (Artificial Intelligence), leckdo si představí nezávislou osobnost v pravém smyslu slova, k tomu však máme ještě velice daleko. AI je ještě pořád jen nástroj, který řídí a ovládá člověk.

A právě způsob, jak bychom jej měli správně řídit a ovládat, je hlavním tématem této knihy. AI a další jednorožčí technologie mají obrovský potenciál a mohou změnit svět k lepšímu, podobně jako když první průmyslová revoluce vytvořila bohatství, jaké si společnost ještě před dvěma sty lety nedokázala ani představit. Umělá inteligence se k předchozím programovacím metodám má asi stejně jako spalovací motor k tomu parnímu. Je mnohem všestrannější a výkonnější a my pro ni budeme časem nacházet stále více uplatnění.

Využijeme ji k tomu, aby byl zítřek lepší než dnešek? Nebo s její pomocí naopak znásobíme nejhorší stránky přítomnosti? Zatím se zdá, že navrch má strach, nikoli úžas.

Všechno je dnes báječné, ale my se stejně bojíme. Třiašedesát procent Američanů má za to, že pracovní místa jsou dnes méně jistá než před dvaceti či třiceti lety.[12] Přes sedmdesát procent lidí si myslí, že kvalitní práce se v místě jejich bydliště hledá jen těžko. Mnozí to dávají za vinu technologiím. Média neustále bijí na poplach, že roboti si budou časem uzurpovat stále víc lidské práce. A mnohde se kvalita života zhoršuje už dnes. Předpokládaná délka života v Americe poprvé v moderních dějinách klesá a z kdysi bohatého průmyslového vnitrozemí je dnes slzavé údolí.[13]

V zájmu všech musíme otočit kormidlem a změnit kurz.

Ztráta pracovních míst a ekonomické otřesy jsou nevyhnutelné. Velká část dnešní ekonomiky trpí tragickým nedostatkem představivosti a vůle. Na každého Elona Muska, který chce zrevolucionizovat globální energetickou infrastrukturu, vybudovat nové formy přepravy a usídlit lidi na Marsu, připadá příliš mnoho firem, které využívají technologii jen ke snižování nákladů a zvyšování svého tržního ohodnocení. Díky tomu bohatnou investoři, kteří se pohybují na finančních trzích, na úkor stále rostoucí množiny lidí, kteří na něco takového nikdy nedosáhnou. Politici se tváří bezradně, protože mají za to, že směr technologického vývoje je daný, že na něj nemáme žádný vliv.

A tím se dostáváme ke třetímu charakteristickému znaku pravých jednorožců – vytvářejí hodnotu. Nikoli jen finanční, nýbrž skutečnou hodnotu pro celou společnost.

Vezměte si všechny minulé zázraky. Dokázali bychom dnes přepravovat zboží tak rychle a hladce bez moderních zemních strojů, které nám razí tunely pod městy a horami? Díky superschopnostem vzešlým ze spojení lidí a strojů dnes stavíme města pro desítky milionů obyvatel, oproti dřívějšku zaměstnáváme v zemědělství jen nepatrný zlomek lidí, a přesto uživíme celou planetu, a přivádíme na svět nepřeberný sortiment dalších zázraků, díky nimž je moderní doba tou nejblahobytnější v celých lidských dějinách.

Technologie nám sebere práci! Ano. To dělá odjakživa a vždy s tím jde ruku v ruce ekonomická nerovnováha, kterou je třeba brát vážně. Zároveň však otevírá dveře ke zbrusu novým povoláním. Historie praví, že technologie likviduje profese, nikoli zaměstnanost. Lidé budou zítra vykonávat činnosti, které si dnes ani neumějí představit, potažmo které si představit umějí, ale bez pomoci zázračných strojů na ně zkrátka nestačí.

Vezměme si například laserové operace očí. Já byl kdysi bez brýlí, silných jako dno lahve od Coca-Coly, slepý jako krtek. Ale před dvanácti lety mi zrak spravila oftalmoložka, která by to nikdy nedokázala bez pomoci robota. Co bylo kdysi nemožné, je dnes docela všední.

Čtyřicet let jsem nosil tlusté brýle, bez nichž jsem byl prakticky nesvéprávný, a dnes mám zrak jako ostříž. Dlouhé měsíce po zákroku jsem si neustále opakoval: „Já vidím, vidím i bez brýlí!“

Je však třeba podotknout, že paní doktorka sice odstranila mou závislost na umělé pomůcce, ale neobešla se přitom bez své vlastní – počítačem řízeného laseru. Během operace ručně jen nařízla a odchlípla povrchovou lamelu rohovky a zbytek nechala na přístroji. Mimo to mi jen držela hlavu, mumlala útěšná slůvka a opakovala, občas důrazně, abych se díval do červeného světla. Zeptal jsem se, co by se stalo, kdybych očima přece jen uhnul. „Vůbec nic, laser by se zastavil,“ odpověděla. „Ten funguje, jen když ta tečka zaměří střed oka.“

Bez pomoci technologie by člověk na tak sofistikovaný zákrok v žádném případě nestačil. Teprve v jednadvacátém století se lidský přístup mé vynikající oftalmoložky spojil s nadlidskou přesností složitého přístroje a zrodil se moderní hybrid, který mne zbavil pomůcky vynalezené před osmi sty lety v Itálii. Díky revoluci na poli senzorů, počítačů a řídicích technologií budou mnohé všední činnosti dvacátého století vypadat vyloženě starožitně, až je začne jednu po druhé nahrazovat strojová síla. To je ten pravý potenciál technologií – násobí potenciál lidské práce.

V debatách o podobě budoucnosti se často zapomíná, nakolik technologie již dnes zasahují do všech stránek našeho života, jak moc nás už změnily. Jakmile úžas pomine a nové kouzlo nám zevšední, musíme jej zapojit do řešení nových problémů. Naším cílem musí být vybudovat svět, který by našim minulým já přišel cizí a podivný, ale zároveň také lepší.

Musíme se ptát: Které činnosti, dříve neuskutečnitelné, dnes díky technologiím zvládneme? Přiblížíme se s jejich pomocí společnosti, v níž chceme žít?

Právě to je klíčem k ekonomice zítřka. Šéfekonom Googlu Hal Varian mi jednou řekl: „Můj děda by nepovažoval mé zaměstnání za opravdovou práci.“

Jaké typy pracovních míst nás v jednadvacátém století čekají? Nápovědou nám může být technologie rozšířené reality, jejímž prostřednictvím se člověk dívá na reálný svět překrytý vrstvou počítačových dat. Rozhodně jde o technologii, která splňuje kritéria šoku a úžasu. Když jeden můj známý investor, který se specializuje na rizikový kapitál, v laboratoři poprvé uviděl dosud nezveřejněnou platformu rozšířené reality, prohlásil: „Kdyby LSD byla akcie, spekuloval bych na její pokles.“ Takový je pravý jednorožec.

Mě však víc než halucinogenní faktor této technologie zajímá, jak může do budoucna změnit způsob naší práce. Není těžké si představit, o kolik by zvýšila produktivitu zaměstnanců. Obzvlášť rád si pohrávám s představou, kam až by rozšířená realita spolu s videokonferenčním vybavením dovedla model používaný neziskovou organizací Partners in Health, která poskytuje chudým zdravotní péči zdarma. Její komunitní zdravotníci se rekrutují z řad obyčejných lidí a po příslušném výcviku a vzdělání obstarávají většinu péče ve svém okolí do takové míry, že plnohodnotné lékaře volají jen podle potřeby. Představte si komunitního zdravotníka, který jen poklepe na Google Glass nebo nějaký jiný komunikátor nové generace a řekne: „Doktore, u tohohle byste měl být.“ (Dejte na má slova, že Glass se jednou vrátí, až se Google místo modelek zaměří na potřebné a nemocné.)

Reforma zdravotního systému na takové bázi by snížila náklady, zlepšila výsledky, pozvedla spokojenost pacientů a vytvořila pracovní místa. Dokonce i návštěvy lékařů u vás doma by mohly znovu přijít do módy. Přimyslete si k tomu sledování zdravotního stavu prostřednictvím osobních komunikátorů, domácího lékaře v podobě Siri, Cortany nebo Google Assistenta[14], potažmo službu na vyžádání typu Uberu, a uděláte si přibližný obrázek o jednom malém segmentu budoucí ekonomiky.

Je to pouze jeden příklad toho, jak technologie od základů promění běžné lidské činnosti a přivedou na svět nové zázraky, které, pokud budeme mít štěstí, nakonec zapadnou do skládanky všedního života, stejně jako se to stalo se zázraky minulých generací typu letadel, mrakodrapů, výtahů, automobilů, ledniček nebo automatických praček.

*   *   *

V celé řadě možných budoucností však spolu s potenciálními přísliby číhají i neznámé nástrahy. Já vystudoval historii starověkého světa a neustále si tak připomínám, že i staří Římané skončili na smetišti dějin. První svazek slavného Gibbonova pojednání Úpadek a pád římské říše vyšel roku 1776, v roce americké revoluce. Silicon Valley sice sní o technologické singularitě, nepředstavitelné fúzi mozků a strojů, která bude znamenat konec civilizace, jak ji dnes známe, historie nás však učí, že krachují nejen soukromé firmy, ale také celé ekonomiky a národy. I světová velmoc se může zhroutit. Technologický pokrok se může zastavit, nebo dokonce zmizet. Třeba po pádu Říma lidé zapomněli, jak se stavějí majestátní betonové stavby, a znovu na to přišli až za dalších tisíc let. Něco podobného se může stát i nám.

Neustále čelíme problémům, jimž projektanti říkají „zapeklité“ – tedy takovým, jejichž „řešení je obtížné nebo rovnou nemožné, vzhledem k neúplným, protichůdným, proměnlivým a často nepostřehnutelným kritériím“.

Dokonce i u dávno zavedených technologií se mohou časem objevit nepředvídatelné problémy. Automobil byl kdysi jednorožec. I obyčejným lidem nabídl dosud netušenou svobodu pohybu, přivedl na svět infrastrukturu přepravy zboží, jeden z pilířů dnešního bohatství, a umožnil vznik spotřebitelské ekonomiky, v níž se zboží konzumuje daleko od místa výroby. Jenže silnice, které jsme pro automobily postavili, vylidnily centra měst, vedly k sedavému způsobu života a dnes významně přispívají k závažnému riziku globálního oteplování.

Totéž platí o levných letenkách, kontejnerových lodích nebo všudypřítomném elektrickém vedení. Všechny tyto vymoženosti se staly nesmírně výkonnými motory prosperity, zároveň však s sebou přinesly spoustu nečekaných problémů, které vypluly na povrch až po mnoha desetiletích. Dnes se zdá jakékoli řešení nereálné, protože zařazení zpátečky by způsobilo nepředstavitelné společenské otřesy.

Před mnoha dekádami jsme si jako společnost řekli, že některých věcí se nechceme vzdát, a dnes za to platíme daň v podobě těchto paradoxů. Podobně i kouzelné technologie dneška nás vedou vstříc světu plnému složitých eventualit, neviděných nástrah a zásadních rozhodnutí, která v dané chvíli mnohdy ani nepostřehneme.

Zejména umělá inteligence a robotika leží v srdci množiny zapeklitých problémů, které mezi podnikateli i odboráři, politiky i akademiky vyvolávají značné znepokojení. Co bude se všemi těmi lidmi, kteří se dnes živí jako řidiči, až se auta začnou řídit sama? Umělá inteligence pilotuje letadla, radí lékařům vhodné postupy, píše sportovní a finanční zprávy a v reálném čase nás nejrychlejší trasou navádí do práce. Lidským zaměstnancům říká, kdy mají chodit do práce a domů, operativně na základě aktuální potřeby firmy. Kdysi pracovaly počítače pro nás, dnes však stále častěji pracujeme my pro ně. Novým mistrem směny je algoritmus.

Jak bude vypadat podnikání, až si lidé budou moci díky technologicky vylepšeným sítím a trhům vybírat, jak moc chtějí pracovat? Jak bude vypadat vzdělávání, až začnou být absolventi internetových kurzů lépe připravení na moderní svět a technologie než studenti tradičních univerzit? Jak budou vypadat média a veřejná debata, až začnou algoritmy rozhodovat za nás, co máme sledovat a číst, na základě toho, co přinese jejich vlastníkům největší zisk?

Jak bude vypadat ekonomika, až začnou některé úkoly přebírat inteligentní stroje a na jiné budeme stačit jen ve spolupráci s nimi? Co pak bude se zaměstnanci a jejich rodinami? A co bude s firmami, jejichž hospodářské výsledky závisejí na kupní síle spotřebitelů?[15]

Pokud se budeme dívat na lidskou práci jako na obyčejnou nákladovou položku, která by se měla pokud možno úplně vyškrtnout, poneseme vážné důsledky. Podle think-tanku McKinsey Global Institute došlo mezi lety 2005 a 2014 k propadu či stagnaci platů u 580 milionů lidí, to je 65 až 70 procent všech domácností v pětadvaceti vyspělých ekonomikách světa. Mezi lety 1993 a 2005 totéž postihlo méně než 10 milionů lidí, tedy méně než 2 procenta.[16]

V posledních desetiletích firmy začaly plánovitě odměňovat své manažery a „superhvězdy“ pohádkovými mzdami a bonusy, zatímco řadové zaměstnance brali jako náklad, který je třeba minimalizovat či úplně eliminovat. Generální ředitelé amerických společností dnes berou v průměru 373násobně víc než řadový zaměstnanec, přičemž ještě v roce 1980 to byl 42násobek.[17] Jako společnost jsme se před několika dekádami rozhodli, jak chceme sdílet plody ekonomického růstu a zvyšování produktivity na bázi technologického pokroku, a od té doby se nůžky mezi nejvyššími a nejnižšími příjmy rozevírají dokořán. Střed už dokonce téměř zmizel. Nedávno publikovaná studie Raje Chettyho, ekonoma ze Stanfordovy univerzity, ukázala, že děti narozené v roce 1940 měly 92procentní šanci, že budou vydělávat víc než jejich rodiče. Pro děti narozené v roce 1990 je to už jen 50 procent.[18]

Firmy odkládají dopady klesajících mezd na spotřební ekonomiku tím, že nás pobízejí, abychom si půjčovali. Jen ve Spojených státech přesahuje zadlužení domácností 12 bilionů dolarů19 (neboli 80 procent HDP, měřeného v létě 2016)[19] a studentský dluh činí 1,2 bilionu, přičemž přes sedm milionů dlužníků půjčku nesplácí.[20] Díky státním transferům jsme přemostili propast mezi tím, co lidé potřebují a co ekonomika dokáže reálně vyprodukovat, jenže vyšší transfery se samozřejmě musejí financovat buď z vyšších daní, nebo ze státního dluhu, přičemž obojí je dnes kvůli všeobecné polarizaci jen obtížně politicky stravitelné. Tato polarizace je pochopitelně cestou do pekel.

Centrální banky mezitím lijí do systému stále více peněz s tím, že „trh“ už nějaká pracovní místa a investice vykouzlí. Místo toho však vidíme, že firemní zisky dosáhly úrovně, jakou tato země nepamatuje od .[21] let minulého století, investice se propadly a na bankovních účtech sedí nečinně přes 30 bilionů dolarů hotovosti.[22] Kouzlo trhů nefunguje.

Ocitli jsme se na velmi nebezpečné křižovatce dějin. Na jedné straně koncentrace moci a bohatství v rukou světové elity podrývá moc a suverenitu národních států. A na straně druhé globální technologické platformy umožňují algoritmické řízení firem, institucí a společností a rozhodují o tom, co si přečteme na internetu, či dokonce o způsobu rozdělování ekonomického koláče. Přitom příjmová nerovnost a tempo technologických změn vedou k populistické reakci, která se vyznačuje odporem k vědě, nedůvěrou k úřadům a strachem z budoucnosti. Z toho důvodu je dvojnásob obtížné řešit problémy, které jsme si sami způsobili.

To vše nese známky klasického zapeklitého problému.

Zapeklité problémy úzce souvisejí s jistou teorií evoluční biologie, podle níž každý organismus existuje v rámci takzvané „adaptivní krajiny“, která má své vrcholy a údolí podobně jako geografické krajiny. Problém je v tom, že z jednoho vrcholku – takzvaného lokálního maxima – na jiný se může organismus dostat jen tak, že musí nejprve sejít zpátky dolů. V evoluční biologii může lokální maximum znamenat, že se stanete jedním z dlouhodobě stabilních druhů, které po miliony let neprojdou žádnou změnou, anebo taky vyhynete, protože se nedokážete přizpůsobit novým podmínkám.

V moderní ekonomice se však podmínky mění jako o závod. Digitální revoluce během několika posledních dekád od základů proměnila média, zábavní průmysl, reklamu i maloobchod a vytlačila z trhu staleté firmy a obchodní modely. A dnes překotně restrukturalizuje každý byznys, každé pracovní místo a každý společenský sektor. Vůči těmto otřesům není imunní nikdo, dokonce ani státy či národní ekonomiky. Počítače budou spravovat naše peníze, pečovat o naše děti a řídit naše automatická auta. Náš život budou mít ve svých „rukou“.

Největší změny nás stále čekají a v následujících letech bude muset projít mnohostrannou transformací každé průmyslové odvětví a každá organizace, jinak skončí v propadlišti dějin. Musíme si položit otázku, zda tuto změnu přežijí například záchytné sociální sítě vyspělých zemí, a pokud ne, čím je nahradíme.

Andy McAfee, spoluautor knihy Druhý věk strojů,[23] vtipně vystihl, jaké důsledky poneseme, pokud tak neučiníme, když jsme se jednou u snídaně bavili o rizicích budoucí umělé inteligence. „Povstání lidí se dočkáme dřív než povstání strojů.“

Tato kniha nabízí zamyšlení nad jedním malým dílkem té složité skládačky – nad vlivem technologické inovace na ekonomiku a především nad rolí jednorožčích technologií jako umělá inteligence nebo služby na vyžádání. Rozebereme si obtížná rozhodnutí, která budeme muset učinit, jakmile začne technologie otevírat dveře k novým možnostem, a zároveň zavírat ty, které jsme kdysi považovali za zaručenou cestu k prosperitě. Hlavně se však pokusím vyložit, jak bychom vlastně měli o budoucnosti přemýšlet. Vyjdu přitom z desetiletí strávených pozorováním samotné špice technologického průmyslu a předvídáním jeho vývoje.

Ve své knize se soustředím především na Spojené státy. Nenabízím přehled všech dějů, které utvářejí ekonomiku budoucnosti, protože řada z nich se odehrává mimo Ameriku anebo v ostatních částech světa vypadá jinak. Richard Dobbs, James Manyika a Jonathan Woetzel, analytici poradenské společnosti McKinsey, ve své knize No Ordinary Disruption (Žádná obyčejná disrupce) správně upozorňují, že technologie je pouze jednou ze čtyř hlavních disruptivních sil, které utvářejí budoucí svět.[24] Demografie (zejména změny v délce dožití a porodnosti, které způsobily radikální posun ve věkové distribuci celosvětové populace), globalizace a urbanizace mohou klidně hrát stejně významnou roli jako technologie. A to se vůbec nebavíme o rozvratných dějích jako katastrofické války, epidemie nebo zhoršování životního prostředí. Tyto faktory nerozebírám nikoli proto, že bych si myslel, že podíl Silicon Valley nebo Spojených států na technologické inovaci je důležitější než zbytek. Důvod je prostý – vycházím ze svých osobních podnikatelských zkušeností v této konkrétní zemi.

Má kniha je rozdělena do čtyř částí. V té první nabízím některé postupy, jejichž prostřednictvím má společnost zanalyzovala a předpověděla technologické revoluce, jako byla například komercializace internetu a nástup otevřeného softwaru (dva hlavní důvody renesance internetu a přechod na cloud a „velká data“, k němuž došlo po splasknutí internetové bubliny na počátku tisíciletí), hnutí „Maker movement“ a další. Doufám, že vás přesvědčím, že kdo chce porozumět budoucnosti, musí o ní začít přemýšlet jinak než o přítomnosti a zapomenout na představy, které se dnes zdají přirozené nebo dokonce nevyhnutelné.

Ve druhé a třetí části pomocí těchto postupů ukážu, jak technologie typu služeb na vyžádání, sítí, platforem či umělé inteligence transformují samu podstatu podnikání, vzdělávání, veřejného sektoru, finančních trhů a ekonomiky jako celku. Společně se podíváme na vzestup globálních digitálních platforem založených na algoritmech a na to, jak přetvářejí společnost. Položíme si otázku, co nám o těchto platformách a algoritmech mohou napovědět Uber a Lyft, Airbnb, Amazon, Apple, Google a Facebook. A přiblížíme si také jistý superalgoritmus, který dnes bereme za takovou samozřejmost, že jej už ani nevnímáme. Pokusím se o demystifikaci algoritmů a umělé inteligence a názorně ukážu, že tyto programy nejsou jen součástí futuristických technologických platforem, ale že v podnikání a ekonomice hrají dávno významnější roli, než si většina z nás představuje. A nakonec předložím argument, že řada algoritmických systémů, kterým jsme svěřili naše firmy a národní ekonomiky, jsou záměrně programované tak, aby nehleděly na blaho lidí, nýbrž strojů.

Ve čtvrté části se pak podíváme na rozhodnutí, která budeme muset učinit jako společnost. Zda se dočkáme budoucnosti úžasné, nebo úděsné, není předem dané. Je to jen na nás.

Je snadné svalovat vinu za ekonomické otřesy, které jdou vždy ruku v ruce s dalekosáhlými ekonomickými transformacemi, na technologie. Ve skutečnosti jsme původci problémů i jejich řešení my lidé.

I během první průmyslové revoluce plynuly výdobytky automatizace nejprve továrníkům. Ti se k dělníkům často chovali jako k pouhým ozubeným kolečkům obřího stroje, která lze snadno nahradit, jakmile se trochu opotřebují. Viktoriánská Anglie však nakonec zjistila, že bohatnout lze i bez dětské práce a se zkrácenou pracovní dobou.

Ve Spojených státech jsme byli svědky podobného vývoje ve dvacátém století. Na stabilní pracovní místa z 50. let minulého století, na nichž tehdy vyrostla střední třída, se dnes díváme téměř jako na anomálii. Náš poválečný blahobyt však není výsledkem náhody. Stojí za ním desítky let snažení dělnických hnutí a stále prozíravějších továrníků, politiků a voličů. Nakonec jsme se jako společnost rozhodli, že plody rostoucí ekonomiky začneme sdílet velkoryseji.

A také jsme usoudili, že není od věci investovat do budoucnosti. Zlatá éra poválečné produktivity nastala v důsledku masivních investic do silnic, mostů, elektrického a vodovodního vedení, kanalizací a komunikací. Po 2. světové válce jsme vložili ohromné prostředky do rekonstrukce zdevastovaných zemí, ale také do základního výzkumu. Investovali jsme do nových odvětví – leteckého a kosmického průmyslu, chemické výroby, počítačů a telekomunikace. A investovali jsme i do vzdělávání, abychom připravili naše děti na svět, který jim jednou předáme.

Budoucnost se vyvíjí ve sprintech a přískocích a nejsvětlejší zítřky se často rodí v té nejtemnější hodině. Z popela 2. světové války jsme vybudovali vzkvétající svět, zatímco v letech po Velké válce, která se přihodila o pouhou generaci dříve, následovalo jen další zoufalství a zmar. Jak si vysvětlit ten rozdíl? Inu po 1. světové válce jsme poražené přísně potrestali, kdežto po 2. světové jsme do nich investovali a znovu je postavili na nohy. V prvním případě jsme z amerických veteránů udělali žebráky. V tom druhém jsme je poslali studovat na vysokou školu. Válečné technologie jako digitální počítače jsme dali k dispozici veřejné sféře a položili tak základy budoucnosti. Boháči uvalili daně sami na sebe a začali přispívat na veřejné služby.

Bohužel v 80. letech minulého století se ve Spojených státech uchytil názor, že „chamtivost je fajn“, a s naší zemí to začalo jít z kopce. Přijali jsme myšlenku, že co je dobré pro finanční trhy, je dobré pro všechny, a svou ekonomiku jsme restrukturalizovali tak, abychom šroubovali ceny akcií stále výš. Uvěřili jsme, že „trh“ s cennými papíry a deriváty je totéž jako trh s opravdovým zbožím a službami, které si směňují běžní občané, jak o něm psal Adam Smith. Reálnou ekonomiku jsme vytunelovali a zaměstnance buď vyházeli na dlažbu, nebo jim zastropovali mzdy, v zájmu stále vyšších firemních zisků plynoucích stále užšímu segmentu společnosti.

Před čtyřiceti lety jsme učinili mnoho špatných rozhodnutí. Skutečnost, že v rozvojových zemích vystoupila miliarda lidí z drtivé chudoby, zatímco reálné příjmy řadových zaměstnanců ve většině rozvinutých zemí klesají, by nám měla napovědět, že jsme zkrátka na některé minulé křižovatce špatně odbočili. Ale všechno se dá napravit.

Jednorožčí technologie jednadvacátého století mají potenciál roztočit motor ekonomiky jako turbodmychadlo. Mohou významně zvýšit produktivitu všech současných průmyslových odvětví. Ale to by byl jen začátek. Plody těchto technologií budeme muset moudře využít a prozíravě se o ně podělit. Pokud se opravdu dočkáme toho, že nám stroje seberou práci, pak se tak stane jen proto, že nám scházela představivost a vůle vzít svůj osud do vlastních rukou.

ČÁST I.

Mapy správné a mylné

Mapa není území.

– Alfred Korzybski

[ 1 ]

JAK ROZEZNAT BUDOUCNOST V PŘÍTOMNOSTI

Média mne často označují za futuristu. Já se ale vidím spíše jako kartograf. Kreslím mapy dneška, z nichž lze vyčíst kontury budoucnosti. Mapy nejsou jen znázorněním konkrétních míst a tras, jsou také systém, který nám napovídá, kde zrovna jsme a kam míříme. Jeden můj oblíbený citát od Edwina Schlossberga zní: „Zručný spisovatel dokáže vystavět kontext, v jehož rámci pak lidé uvažují.“[1] Tato kniha je mapa.

Mapy, tedy zjednodušené abstrakce reality, používáme nejen tehdy, když se chceme dostat z jednoho místa na jiné, ale i ve všech ostatních životních situacích. Například umíme projít potemnělým domem, aniž bychom si museli rozsvítit, protože v hlavě nosíme jeho mentální mapu, dispozice pokojů, umístění každé židle a stolu. A když jde podnikatel nebo rizikový investor do práce, má před očima aktuální mapu technologické a podnikatelské sféry. Svět si škatulkujeme na kategorie – přítel, nebo známý, spojenec, nebo rival, důležité, nebo nedůležité, naléhavé, nebo nepodstatné, budoucnost, nebo minulost. A pro každou kategorii máme mentální mapu.

Jak je ovšem patrné ze smutných příběhů řidičů, kteří slepě následovali svou navigaci a sjeli z dávno neexistujícího mostu, mapy se mohou mýlit. V podnikání a technologii často nevidíme cestu před sebou, protože se řídíme mapami starými nebo špatnými, které opomíjejí, nebo dokonce zkreslují klíčové informace o našem okolí.

Ve sférách, které se vyvíjejí tak překotně jako věda a technologie, se mapy nejčastěji mýlí vinou velké spousty neznámých. Každý podnikatel a vynálezce je zároveň průzkumníkem, který se snaží zorientovat v tom, co je možné a nemožné, co funguje nebo nefunguje a kudy vede cesta vpřed.

Jako příklad si vezměme americké podnikatele, kteří v polovině devatenáctého století vybudovali transkontinentální železniční síť. Tato myšlenka přišla na svět poprvé roku 1832, dlouho se však nevědělo, zda je tak titánský projekt vůbec uskutečnitelný. Trvalo dvacet let, než Kongres vyčlenil prostředky na rozsáhlý zeměměřičský průzkum amerického západu, což byla první nutná fáze výstavby. Výsledkem tříleté práce, mezi roky 1853 a 1855, byl takzvaný Posudek na pacifickou železnici, dvanáctisvazkový soubor dat o více než milionu čtverečních kilometrů západní části Spojených států.

Ani poté však nebylo příliš jasné, jak přesně by měl projekt transkontinentální železnice vypadat. Vedla se například zuřivá debata o nejlepší trase, v níž nešlo jen o geografickou výhodnost, nýbrž i kontroverzní téma rozšiřování otroctví. A když se o finální trase konečně rozhodlo a roku 1863 byla zahájena samotná stavba, dělníci neustále naráželi na nepředvídané problémy – jednou byl některý svah oproti projektu o tolik příkřejší, že by do něj lokomotiva nevyjela, jindy byly plánované trasy neprůjezdné v zimě. Zkrátka nelze jen nakreslit čáru na mapě a myslet si, že všechno půjde jako po másle. Mapa se musí tříbit a překreslovat a doplňovat novými klíčovými údaji, a teprve když je dostatečně hotová, můžeme se podle ní začít řídit. Průzkumníci a zeměměřiči pacifické dráhy často zabloudili do slepé uličky, než našli schůdnou trasu.

Nakreslit tu správnou mapu je náš první úkol na cestě za pochopením technologických jednorožců. Než si ukážeme, jak rozumět umělé inteligenci, službám na bázi mobilních aplikací, mizení pracovních míst pro střední třídu a jak se tyto jevy budou vyvíjet do budoucna, musíme se oprostit od starých paradigmat. Musíme se naučit číst trendy, které překračují staré hranice.

Mapa, která nás vede do budoucnosti, je jako puzzle, v níž spousta dílků chybí. Tu a tam vidíme přibližný nástin nějakého vývoje, mezi nimi však zejí velké mezery a celkový obraz není jasný. A pak najednou někdo vysype na stůl pytlík nových dílků a spousta trendů najednou dostane zřetelnější obrysy. Rozdíl mezi mapou neznámého území a skládankou je v tom, že v druhém případě nikdo předem neví, jak úplný obraz vlastně vypadá. Ten se ve skutečnosti zhmotní, teprve když puzzle složíme. My jej tak tvoříme a objevujeme zároveň.

Hledání cesty do budoucnosti je týmové úsilí, kdy jednotliví průzkumníci tu a tam doplní do skládanky dílek, díky němuž se pak všichni ostatní posunou o kousek dál.

SOUSTŘEĎTE SE NA RÝMY

Mark Twain prý řekl: „Historie se neopakuje, často se ale rýmuje.“[2] Studujte historii a všímejte si jejích schémat. Když jsem se sám učil, jak přemýšlet o budoucnosti, tohle byla první cenná poučka, kterou jsem si zapamatoval.

Z toho, jak termín otevřený software (anglicky open source software) přišel na svět, jak se vyvíjel a jak se nakonec na počátku roku 1998 uchytil, je vidět, jak nám naše mentální mapy zužují obzory a že když je překreslíme, začneme se rozhodovat dočista jinak. Díky tomuto pojmu jsme pochopili, jak proměnlivý je moderní software, a tento nový poznatek od základů změnil počítačový průmysl a předpověděl některé kontury budoucnosti.

Jeho příběh má sice kořeny v dávné historii, vyprávění však začnu v době mnohem dřívější, konkrétně v roce 1998.

Software se tenkrát prodával v krabicích obalených umělohmotnou fólií a nové verze vycházely někdy každoročně, většinou ale jednou za dva tři roky. Osobní počítač vlastnilo jen 42 procent amerických domácností a jen 20 procent občanů vlastnilo mobilní telefon (ve srovnání s 80 procenty dnes). Pro investory představoval internet zemi netušených možností, tenkrát byl však stále miniaturní. Po celém světě měl pouhých 147 milionů uživatelů, oproti 3,4 miliardy dnes. Internetový poskytovatel AOL vládl více než polovině amerického trhu. Amazon a eBay byly v devadesátém osmém na světě již tři roky, ale Google se narodil teprve v září.

Zakladatel a generální ředitel Microsoftu Bill Gates byl nejbohatším mužem planety. Microsoft určoval směr celého technologického odvětví a v segmentu softwaru pro osobní počítače měl téměř monopolní postavení, díky němuž likvidoval jednoho rivala za druhým. V květnu jej začal vyšetřovat antimonopolní úřad federálního ministerstva spravedlnosti, podobně jako tomu bylo o třicet let dříve u IBM.

Oproti proprietárnímu softwaru, na němž zbohatl Microsoft, se otevřený software distribuoval na bázi opensourcové licence, podle níž jej každý mohl svobodně studovat, modifikovat a stavět na něm. Mezi otevřený software dnes patří například operační systémy Linux a Android, webové prohlížeče Chrome a Firefox, programovací jazyky Python, PHP a JavaScript, novodobé nástroje na správu „velkých dat“ Hadoop a Spark nebo supermoderní sady nástrojů na bázi umělé inteligence jako TensorFlow od Googlu, Torch od Facebooku nebo CNTK od Microsoftu.

V dřevních dobách počítačů byl software většinou také otevřený, jen se mu tak neříkalo. K počítači jste dostali velmi základní operační systém, nicméně většina kódu, díky němuž nebyl hardware jen kusem neživého železa, se psala „na míru“ konkrétním problémům. Sdílel se zejména software psaný vědci a výzkumníky. Na přelomu 70. a 80. let minulého století si však firmy uvědomily, že přístup k softwaru skýtá značnou tržní výhodu, a začaly jej omezovat nejrůznějšími restriktivními licencemi. Roku 1985 vydal Richard Stallman, programátor na univerzitě MIT, takzvaný Manifest GNU, v němž světu předložil zásady „svobodného softwaru“. Tedy softwaru nikoli zdarma, nýbrž takového, který je možno svobodně studovat, distribuovat a modifikovat i bez výslovného svolení autorů.[3]

Stallman si stanovil ambiciózní cíl – sestavit volně šiřitelný operační systém na bázi Unixu od Bell Labs, tehdy vývojové divize telekomunikačního gigantu AT & T.

Na počátku 70. let minulého století, kdy přišel Unix na svět, měl AT & T legální monopol na státem regulované telefonní služby, což mu přinášelo pohádkové zisky. Tatáž výsada mu však zároveň zapovídala působení v počítačovém odvětví a takzvaná konsenzuální vyhláška ministerstva spravedlnosti z roku 1956 mu ukládala povinnost poskytovat na vyžádání své patenty ostatním subjektům. Unix byl proto za velkorysých podmínek postoupen nejrůznějším výzkumným skupinám a univerzitní i firemní programátoři z celého světa k němu začali přidávat další klíčové části.

V roce 1982 však ministerstvo po dohodě s AT & T vydalo další konsenzuální vyhlášku, která telekomunikačnímu gigantu otevírala dveře do počítačového průmyslu s podmínkou, že se dobrovolně rozláme na několik menších společností. Jakmile se tak stalo, AT & T se pokusil vrátit Unix zpět do proprietární sféry. Zažaloval například Kalifornskou univerzitu v Berkeley, kde vznikla alternativní verze Unixu s názvem BSD (Berkeley Software Distribution, Berkeleyská softwarová distribuce). Obecně pak na všech frontách potlačoval onu dobrovolnou, takřka sousedskou spolupráci, která původní Unix obohatila a vylepšila k nepoznání.

Zatímco berkeleyský Unix držely v šachu právní kroky AT & T, Stallman v rámci svého Projektu GNU (pouhá rekurzivní zkratka anglického „GNU’s Not Unix“, tedy „GNU není Unix“) okopíroval všechny základní prvky Unixu kromě samotného jádra, což je jakýsi dopravní policista, který řídí všechny ostatní složky operačního systému. Jádro pro GNU nakonec napsal finský student informačních technologií Linus Torvalds, jehož diplomová práce z roku 1991 obnášela minimalistický operační systém na bázi Unixu, použitelný na mnoha různých počítačových architekturách. Torvalds dal svému systému název Linux.

Během následujících několika let rozvířily oba projekty živou komerční aktivitu, jelikož firmám se zalíbila představa zcela volného operačního systému, který v sobě snoubí Torvaldsovo jádro se Stallmanovou napodobeninou zbytku Unixu. Středobodem konkurenčního boje však tentokrát nebyl AT & T, nýbrž Microsoft.

V raných fázích platformy PC vypadal trh tak, že IBM a rostoucí počet prodejců „klonovaných“ osobních počítačů jako Dell nebo Gateway poskytovali hardware, Microsoft k němu dodával operační systém a celá armáda nezávislých softwarových společností pak prodávala uživatelům „nepostradatelné“ aplikace typu textových a tabulkových procesorů, databází nebo grafických programů, díky nimž si počítače typu PC rychle získávaly oblibu. MS-DOS (Microsoft Disk Operating System) byl klíčovou částí celého ekosystému, Microsoft však nad ním v žádném případě neměl úplnou kontrolu. To se změnilo s příchodem operačního systému Windows. Díky jeho rozsáhlému API (Application Programming Interface, rozhraní pro programování aplikací) byla najednou tvorba aplikací mnohem snazší než dosud, zároveň však vývojáře připoutala k platformě Microsoftu a konkurenčním operačním systémům, jako například OS/2 od IBM, se tuto bariéru nepodařilo prolomit. Microsoft svého výsadního postavení rychle využil, velkým odběratelům začal dodávat v rámci jednoho balíku vlastní programy jako Word, Excel, PowerPoint, Access a později Internet Explorer (jehož moderním nástupcem je Edge) a ovládl tak i trh s aplikacemi.

Kvapně dobýval jednu aplikační kategorii za druhou a celé odvětví nezávislého softwaru pro PC pomalu umíralo.

Tady máme příklad typického rýmu, neboli vývoje, který se často opakuje – platforma PC se zrodila ve velkém třesku inovací, které prolomily monopol IBM na první generaci počítačů, skončila však u dalšího monopolu, podle hesla „vítěz bere vše“. Když se tak díváte na dnešní technologie, kde vidíte další možnou inkarnaci tohoto schématu?

Vzhledem k výše uvedenému se s příchodem Linuxu začali všichni ptát, zda má tento otevřený operační systém potenciál znovu přepsat pravidla hry. Nejen startupy, ale i zavedení giganti jako IBM, kteří se chtěli dostat zpátky na výsluní, si odvážně vsadili, že to Linux dokáže.

Ukázalo se však, že potenciál Linuxu dalece přesahuje jeho roli konkurenta Microsoftu. Postupně totiž začal přepisovat pravidla hry tak, jak to nikdo nečekal. Stala se z něj platforma, na níž vyrostly některé z největších světových portálů, v té době zejména Google a Amazon. Zároveň však i měnil samotný způsob psaní softwaru.

V únoru 1997 na konferenci Linux Kongress v německém Würzburgu představil programátor Eric Raymond svůj článek s názvem „The Cathedral and the Bazaar“ (Katedrála a bazar), který celou linuxovou komunitu doslova uchvátil.[4] Raymond v něm přišel se svou teorií softwarového vývoje, kterou postavil na obecných úvahách o Linuxu a také na svých praktických zkušenostech s vývojem toho, čemu se později začalo říkat open source software. Ve svém článku mimo jiné píše:

Kdo by si ještě před pěti lety pomyslel, že špičkový operační systém se jako kouzlem zhmotní ze společného úsilí několika tisícovek vývojářů z celého světa, kteří na něm dělali ve volném čase a které spojovala jen tenounká vlákna internetu? Linuxová komunita byla jako nesmírný brebentivý bazar různých cílů a přístupů (což je obzvlášť patrné z archivních stránek Linuxu, kam mohl přispívat úplně každý). Člověk by čekal, že z něčeho takového může vzejít funkční a stabilní operační systém jen zázrakem.

Raymond vyjmenoval řadu zásad, z nichž se v následujících letech stalo jakési programátorské evangelium: software by měl být publikován brzy a často, raději v nedodělaném stavu, než čekat na dokonalou verzi; uživatelé by se měli spolupodílet na vývoji; „čím více očí, tím mělčí jsou programové chyby“.

Dnes všichni programátoři, ať už píší software proprietární, nebo otevřený, používají nástroje a postupy, které vzešly z opensourcové komunity. Ještě významnější je však skutečnost, že tyto postupy zná i každý současný uživatel internetu. Kdykoli zabrouzdáte na stránky Amazonu, Facebooku nebo Googlu, účastníte se evoluce těchto služeb způsobem, který v éře raných PC nebyl vůbec myslitelný. Nejste sice jejich spoluautoři, jak si to představoval Eric Raymond, neboli v roli programátorů nepřispíváte k jejich vývoji kusem kódu nebo novou funkcí. Jste však „beta testeři“, tedy lidé, kteří zkoušejí software, který dosud není finální a neustále se mění, a jeho vývojářům dáváte zpětnou vazbu. A to vše v měřítku, o jakém se dříve nikomu ani nesnilo. Autoři internetového softwaru aktualizují své aplikace prakticky nepřetržitě, nové funkce testují na milionech uživatelů, měří jejich dopad a učí se za pochodu.

Raymond si všiml, že tradiční způsob vývoje softwaru prochází změnou, ale v roce 1997, kdy představil světu „Katedrálu a bazar“, nebylo ještě úplně zřejmé, že se zásady, které formuloval, rozšíří daleko za hranice otevřeného softwaru, a dokonce za hranice softwarového průmyslu obecně, že se z něj zrodí portály jako Wikipedie a nakonec způsobí učiněnou tržní revoluci, kdy „běžní“ lidé začnou spoluvytvářet služby typu osobní přepravy (Uber a Lyft) nebo ubytování (Airbnb).

I já měl kdysi na oné konferenci ve Würzburgu přednášku. Jmenovala se „Hardware, software a infoware“ a byla o něčem jiném než ta Raymondova.[5] Mne tehdy fascinoval nejen Linux, ale také Amazon. Ten vyrostl na celé sbírce svobodného softwaru, včetně Linuxu, mně však přišlo, že se svou podstatou zásadně liší od všeho, co do té doby v softwarovém průmyslu vzniklo.

Dnes je každému jasné, že webové stránky jsou aplikace a web samotný že je platforma, ale v roce 1997 lidé většinou považovali webový prohlížeč za aplikaci. A kdo trochu více rozuměl webové architektuře, zřejmě si říkal, že roli aplikace hraje už samotný webový server a programový kód, který na něm běží, a že prohlížeč pracuje s jeho obsahem, podobně jako Word pracuje s textovým dokumentem nebo Excel s tabulkou. Já byl ovšem tenkrát toho názoru, že i obsah webové stránky je nedílnou součástí aplikace a že jeho dynamický charakter položí základy zbrusu nové technologické sféry, nezávislé na softwaru, které jsem dal název „infoware“.

Zatímco Raymond se soustředil na úspěch Linuxu a viděl v něm alternativu k Windows, já byl posedlý úspěchem programovacího jazyka Perl, který ono nové webové paradigma přivedl na svět.

Perl původně napsal Larry Wall v roce 1987 a šířil jej zdarma prostřednictvím raných počítačových sítí. Já roku 1991 vydal Larryho knihu Programování v jazyce Perl a na léto 1997 jsem připravoval konferenci o Perlu. To byl nápad, který se zrodil z nesouvisejících poznámek dvou mých přátel. Na počátku roku 1997 mi Carla Bayhová, nákupčí počítačové literatury pro řetězec knihkupectví Borders, řekla, že druhé vydání knihy z roku 1996 se pro onen rok zařadilo do stovky nejprodávanějších titulů Bordersu napříč různými kategoriemi. Upřímně mne to překvapilo, protože ve specializovaných časopisech se tehdy o Perlu vůbec nepsalo. Jelikož za ním nestála žádná velká firma, pro odborné novináře byl prakticky neviditelný.

A pak mi prozradil něco neméně pozoruhodného Andrew Schulman, autor knihy Unauthorized Windows 95 (Neautorizované Windows 95). Microsoft tehdy pouštěl v televizi reklamy, v nichž hlásal, že jeho nová technologie Active/X „aktivizuje“ internet. Andrew však tvrdil, že softwarové ukázky v těchto reklamách byly napsané převážně v Perlu. Tenkrát mi došlo, že v srdci dynamického webového obsahu ve skutečnosti leží nikoli Active/X, nýbrž Perl.

Nesmírně mě to pobouřilo a rozhodl jsem se, že musím Perlu udělat nějakou propagaci. A tak jsem na počátku roku 1997 veřejně oznámil, že budu v létě pořádat svou první konferenci. A o tom jsem přijel přednášet na Linuxový kongres do Würzburgu.

V pozdějším článku, který vycházel z oné přednášky, jsem napsal: „Perlu se přezdívá ‚lepicí páska internetu‘, protože i on se používá mnoha různými a vynalézavými způsoby. Webová stránka se podobá filmovým kulisám, které drží pohromadě jen lepicí páska – i ji lidé často postaví a znovu strhnou během jediného dne, pročež potřebuje lehkonohé nástroje a rychlá, leč efektivní řešení.“

Mám za to, že právě z této charakteristiky Perlu nakonec vzešlo paradigma „infowaru“, tedy teze, že počítače se ovládají prostřednictvím informačního, a nikoli softwarového rozhraní. Webový odkaz, jak jsem tehdy poukázal, je vlastně pokyn počítači obsažený v dynamickém textu psaném běžným lidským jazykem, což je pravý opak například rozbalovacího menu, kde jsou kousky lidského jazyka obsaženy v tradičním softwarovém programu.

Dále jsem se ve své prezentaci zaměřil na historickou analogii, jíž jsem byl poté několik let doslova posedlý. Fascinovaly mě paralely mezi interakcí otevřeného softwaru, potažmo otevřených internetových protokolů, s Microsoftem na jedné straně a tím, jak Microsoft a nezávislé softwarové firmy předtím sesadily z trůnu IBM, na straně druhé.

V počítačovém odvětví jsem začal působit v roce 1978, tedy v době, kdy se celý průmysl zbavoval monopolu IBM. Pozice IBM byla tenkrát nikoli nepodobná té, v níž se o dvacet let později ocitl Microsoft. IBM své branži vládla díky integrovaným systémům, v nichž byl hardware i software těsně provázaný. Kdo chtěl vyvinout nový počítač, musel přijít se zbrusu novým hardwarem i s novým operačním systémem. Nezávislých softwarových společností bylo tenkrát jako šafránu a všechny se musely připoutat k některému prodejci hardwaru, a pak případně „portovat“ svůj produkt na ostatní hardwarové architektury, podobně jako dnes musejí vývojáři mobilních aplikací vyvíjet samostatné verze pro iOS a Android. Pamatuji si, že v polovině 80. let mi jeden klient mé poradenské firmy, autor grafické knihovny pro mainframy (sálové počítače) zvané DISSPLA (Display Integrated Software System and Plotting Language), prozradil, že spravuje přes 200 různých verzí svého softwaru.

To vše změnil produkt s názvem Personal Computer, který IBM uvedla na trh v srpnu 1981. V roce 1980 si informační gigant uvědomil, že mu na trhu s mikropočítači ujíždí vlak, a tak ve floridském městě Boca Raton založil experimentální vývojové středisko, které mělo za úkol přivést na svět nový stroj. Jeho zaměstnanci hned na počátku udělali jedno klíčové rozhodnutí – v zájmu snížení nákladů a urychlení vývoje vybudují otevřenou architekturu ze standardních stavebních dílů, včetně softwaru licencovaného od třetích stran.

PC, jak se jejich počítači začalo brzy říkat, se stal na podzim roku 1981 okamžitým trhákem. Prodejní prognózy IBM se pohybovaly kolem 250 tisíc kusů během prvních pěti let.[6] Povídá se, že ve skutečnosti se jenom během prvního dne prodalo 40 tisíc nových PC.[7] Po dvou letech od uvedení na trh vlastnilo PC již přes milion uživatelů.

Manažeři IBM ovšem nedohlédli do všech důsledků svého rozhodnutí postavit otevřenou platformu. Software byl tenkrát v počítačovém průmyslu spíše menším hráčem; představoval nutnou, leč druhotnou část integrovaného počítače, která se většinou dodávala v jednom balíku s hardwarem. Když přišel čas dát novému stroji operační systém, IBM jej licencovala od Microsoftu, jenž díky tomu mohl dodávat svůj produkt i na část trhu s PC, kterou neměla IBM pod kontrolou.

Právě tento segment začal nedlouho poté raketově růst. IBM totiž zveřejnila specifikace svého stroje, a úspěch PC tak brzy zplodil desítky, a pak stovky kompatibilních klonů. Bariéry vstupu na daný trh byly tak nízké, že Michael Dell vybudoval svou stejnojmennou firmu, když ještě studoval na Texaské univerzitě. Počítače tenkrát sestavoval a prodával ve svém pokoji na kolejích. Architektura PC se nakonec stala průmyslovým standardem a z trhu vytlačila nejen ostatní typy osobních mikropočítačů, ale během následujících dvou desetiletí také minipočítače a mainframy.

Jelikož své verze PC chrlily stovky velkých i malých výrobců, IBM na novém trhu brzy ztratila vůdčí roli. Software se stal sluncem, kolem nějž se časem začalo točit celé odvětví, a Microsoft vyrostl v nejdůležitější společnost počítačového průmyslu.

Významnou pozici si díky odvážným rozhodnutím vybudoval také Intel. IBM si totiž nepřála, aby osud nového produktu závisel na jednom určitém subdodavateli, a tak si stanovila podmínku, že každá součástka otevřené architektury PC musí být k dispozici alespoň od dvou různých výrobců. Intel ji zpočátku dodržoval a své procesory 8086 a 80286 licencoval konkurenční firmě AMD. Ale roku 1985, kdy vyvinul procesor 80386, se proti IBM vzbouřil a vsadil na to, že trh s klonovanými PC je už dostatečně velký, aby se na něm uživil. Bývalý technologický ředitel Intelu Pat Gelsinger to podává následovně: „Náš pětičlenný manažerský tým hlasoval a návrh jsme zamítli v poměru tři ku dvěma. Jedním z oněch dvou byl ale tehdejší generální ředitel Andy Grove, a tak jsme do toho nakonec šli.“

Zde máme další lekci – budoucnost se neděje náhodou, nýbrž se odvíjí od konkrétních rozhodnutí konkrétních lidí.

V roce 1998 nastala víceméně podobná situace. Microsoft využil svého monopolu na operační systém pro PC a ovládl také trh s ostatním desktopovým softwarem. Aplikace byly stále složitější, a Microsoft stavěl navíc konkurenci do cesty nejrůznější bariéry. Malá softwarová společnost, natož jediný programátor, už na PC trhu neměla šanci prorazit.

Nadvládu Microsoftu však začal podkopávat opensourcový software a otevřené internetové protokoly. Bariéry vstupu na trh se hroutily. Historie se možná neopakuje, rozhodně se však rýmuje.

Uživatelé si mohli vyzkoušet nový produkt zdarma, a co víc, mohli si jej upravit dle svých potřeb, rovněž bezplatně. Každý zdrojový kód de facto procházel celosvětovým recenzním řízením, a kdykoli se některá funkce někomu nelíbila, mohl k ní něco přidat, něco z ní ubrat nebo ji implementovat novým způsobem. A pokud svou úpravu také zdarma zveřejnil, mohl se jeho produkt rychle rozšířit.

Navíc se vývojáři, alespoň zpočátku, nesnažili konkurovat Microsoftu komerčně, nýbrž se soustředili spíše na řešení konkrétních problémů, a tak mohli experimentovat, co hrdlo ráčilo. Jak se tenkrát s oblibou říkalo, „díky otevřenému softwaru si člověk může sám poškrábat, co jej nejvíc svědí“. V rámci distribuovaného vývoje přidávali nové funkce a prvky sami uživatelé, a vývoj softwaru tak probíhal spíše samovolnou evolucí než řízeně. A já roku 1998 ve svém článku „Hardware, software a infoware“ napsal: „Výsledkem evoluce není jediný vítěz, nýbrž rozmanitost.“

Právě díky oné rozmanitosti nakonec zasel semínka budoucnosti svobodný software a internet namísto zavedených technologií Microsoftu.

Téměř vždy platí, že pokud chcete nahlédnout pod pokličku budoucnosti, nemáte se zaměřit na technologie hlavního proudu, ale na inovátory na periferii odvětví.

Ti, kdo před čtyřiceti lety rozpohybovali průmysl se softwarem pro PC, většinou nebyli podnikatelé, nýbrž kluci, jimž přišla neodolatelná představa, že by doma mohli mít vlastní počítač. Programování bylo jako droga, dokonce lepší než droga. Rovnat se s ním nemohlo ani hraní v rockové kapele, o nějakém jiném zaměstnání ani nemluvě. A neodolatelný byl také Linux, který má dnes 90 milionů uživatelů, potažmo miliardy lidí, kteří kdy navštívili nějakou velkou webovou stránku nebo mají mobilní telefon s Androidem. A jak že se jmenuje knížka Linuse Torvalda o tom, jak slavný Fin vyvíjel Linux? Just for Fun (Jen tak pro zábavu).[8]

Protokol World Wide Web začínal stejně. Nejprve nikoho ani nenapadlo, že by se na něm daly vydělávat peníze. Všechny zkrátka fascinovalo,
že mohou se světem sdílet svou práci, že mohou kliknout na odkaz a okamžitě se spojit s počítačem na druhé straně zeměkoule, případně programovat a nabízet vlastní destinace ostatním uživatelům. Všichni jsme tenkrát byli nadšenci a jen v několika případech také podnikatelé.

Aby nedošlo k omylu, byli to právě podnikatelé jako Bill Gates, Steve Jobs a Michael Dell v éře PC a Jeff Bezos, Larry Page, Sergey Brin a Mark Zuckerberg v éře internetu, kdo vytušili, že celý ten svět hnaný kupředu touhou po objevování a sdílení může položit základy nové ekonomiky. Našli si investory, z hračky udělali nástroj a vybudovali firmy, které proměnily hnutí v průmysl.

Poučení je zde zřejmé: Cestu do budoucnosti ukazuje zvídavost a úžas. Nadšenci s planoucím pohledem někdy působí bláznivě, protože vidí něco, co vy zatím nevidíte.

Ohromná rozmanitost programů, které vzešly z hnutí svobodného softwaru, se odrazila také v mimořádně úspěšných knihách, na nichž vyrostl můj vydavatelský byznys. Perl nebyl žádná výjimka. Mnohé nejprodávanější technologické knížky 90. let, jejichž názvy se mohly líbit snad jen programátorům – Programování v jazyce Perl, Začínáme s Vi editorem, Sed & Awk, DNS a Bind, Používáme Linux, Programování v jazyce Python – se točily kolem softwaru psaného jednotlivci a distribuovaného zdarma po internetu. I samotný webový protokol byl open source.

Uvědomil jsem si, že autoři těchto programů se většinou navzájem neznají. Komunita svobodného softwaru, která se zformovala kolem Linuxu, se s lidmi od internetových technologií příliš nestýkala. Já se však díky své pozici vydavatele technologických knih pohyboval v obou kruzích, a tak jsem se je rozhodl seznámit. Chtěl jsem jim ukázat, že jsou dvěma stranami téže mince.

V dubnu 1998 jsem uspořádal setkání s názvem Freeware Summit, na nějž jsem pozval tvůrce mnoha nejdůležitějších projektů svobodného softwaru.

Načasování mi vyšlo dokonale. V lednu téhož roku se tehdy významná webová firma Netscape, založená Jimem Clarkem a Markem Andreessenem za účelem komercializace webového prohlížeče, rozhodla zveřejnit zdrojový kód svého prohlížeče pod hlavičkou nového freewarového projektu zvaného Mozilla. Vzhledem ke konkurenčnímu tlaku Microsoftu, který vyvinul vlastní prohlížeč a začal jej šířit zdarma (ovšem bez zdrojového kódu), neměl Netscape na vybranou a musel se vrátit ke kořenům, tedy ke svobodnému softwaru.

Na můj summit, který se konal v hotelu Stanford Court (dnes Garden Court) v Palo Altu, přijeli Linus Torvalds, Brian Behlendorf (jeden ze zakladatelů webového serveru Apache), Larry Wall, Guido van Rossum (autor programovacího jazyka Python), Jamie Zawinski (šéf vývoje Mozilly), Eric Raymond, Michael Tiemann (zakladatel a ředitel společnosti Cygnus Solutions, která se specializovala na komercializaci volně šiřitelných programovacích nástrojů), Paul Vixie (autor a správce BINDu [Berkeley Internet Name Daemon], což je software, na kterém běží internetový systém doménových jmen DNS) a Eric Allman (autor Sendmailu, který tehdy směroval většinu e-mailové komunikace).

Jedním z témat, která se na našem setkání probírala, byl svobodný software, anglicky free software. Hnutí Richarda Stallmana si nadělalo spoustu nepřátel kvůli své radikální myšlence, že všechny zdrojové kódy by měly být veřejné, protože cokoli jiného je nemorální. A co hůř, spousta lidí měla za to, že autoři svobodného softwaru mají averzi ke komerčnímu využití svých programů. Linus Torvalds tehdy poznamenal: „Neuvědomil jsem si, že slovo free má v angličtině dva významy – ‚svobodný‘ a ‚zdarma‘.“

Linus nebyl jediný, kdo měl tenkrát jinou představu o tom, co free znamená. Kirk McKusick, šéf vývoje Berkeleyské softwarové distribuce (BSD), mi na jiné schůzce řekl: „Richard Stallman hlásá, že copyright je zlo, a tak přišel na svět ten nový výmysl copyleft. My na Berkeley máme copycentral – lidem zkrátka říkáme, aby si skočili do místního kopírovacího střediska Copy Central.“ BSD, díky níž jsem se v roce 1983 poprvé seznámil s Unixem, těžila z dlouholeté akademické tradice sdílení vědomostí. Její zdrojový kód se šířil zdarma, aby na něm lidé mohli dále stavět, včetně komerčního využití. Jedinou podmínkou byl odkaz na původní zdroj.

Bob Scheifler, ředitel projektu X Window System na MIT, vyznával stejnou filozofii. Jeho projekt přišel na svět roku 1984, a tři roky poté, kdy jsem se o něm poprvé dozvěděl, byl již standardním grafickým rozhraním pro Unix a Linux, který přebírali prakticky všichni výrobci hardwaru. Má společnost vydala sérii programovacích manuálů pro X Windows, které obsahovaly přepsané a rozšířené specifikace Scheiflerova týmu. Licence jsme prodávali dodavatelům nových systémů založených na Unixu a X Windows. Bob nás v tom podporoval. „Přesně tohle po ostatních chceme,“ říkal. „Položili jsme základy a druzí ať na nich stavějí.“

Larry Wall byl dalším člověkem, jehož pohledem na svobodný software jsem se inspiroval. Když jsem se jej zeptal, proč udělal z Perlu volně šiřitelný program, odpověděl, že celý život čerpal z práce druhých, a tak cítil povinnost nějak se revanšovat. Navíc mi odcitoval dnes již slavnou poznámku Stewarta Branda: „Informace nechce být svobodná, informace chce být hodnotná.“ Larry jako mnoho dalších autorů svobodného softwaru pochopil, že hodnotu své informace (tedy svého softwaru) může kromě jiného zvýšit, pokud jí nabídne zdarma. Z toho pak těží nejen všichni ostatní, protože čím je software rozšířenější, tím jsou lidé ochotnější s ním pracovat, ale i autor sám, protože druzí jej obohatí o užitečné prvky a funkce. V tom také spočívá jeho hodnota pro společnost.

Zároveň jsem nemohl přehlédnout, že tvůrci proprietárního softwaru jako Microsoft, kteří se z pohledu stoupenců svobodného softwaru chovali nemorálně, dokázali zvýšit hodnotu své informace naopak tím, že k ní přístup omezili. Microsoft tak nejen sobě a svým akcionářům vydělal ohromnou spoustu peněz, ale díky němu se platforma PC rozšířila do celého světa a položila základy dnešních globálních počítačových sítí.

Uvědomil jsem si, že Larry Wall a Bill Gates toho mají mnoho společného. Oba ve své kariéře (přičemž k úspěchu jim samozřejmě pomohla celá armáda dalších) učinili řadu strategických rozhodnutí o tom, jak maximalizovat hodnotu svého duševního vlastnictví. A historie ukázala, že oba jejich přístupy fungují. A tak jsem se začal ptát, jak lze maximalizovat hodnotu pro celou společnost, a nikoli jen pro jednotlivce či firmu. Za jakých podmínek je výhodnější dávat software zdarma?

K této otázce, třebaže v širším smyslu, jsem se vracel celou svou kariéru: Jak může podnik vytvořit větší hodnotu pro společnost než pro sebe?

JAKÝ NÁZEV?

Zatímco jsme se potýkali s pojmem free software, padaly návrhy nejrůznějších alternativ. Michael Tiemann prohlásil, že v Cygnusu začali říkat sourceware. Eric Raymond se ovšem přimlouval za open source – nový výraz, který o šest týdnů dříve poprvé použila Christine Petersonová z nanotechnologického think-tanku Foresight Institute, na konferenci pořádané Larrym Augustinem, ředitelem linuxové společnosti VA Linux Systems.

Erikovi a dalšímu vývojáři, rovněž zastánci svobodného softwaru, Bruci Perensovi se Christinin termín tak zalíbil, že založili neziskovou organizaci Open Source Initiative, pod jejíž hlavičkou se snažili zapracovat rozmanité freewarové licence, které byly tenkrát v oběhu, do jakési sjednocené metalicence. V té době byl ovšem pojem open source stále prakticky neznámý.

Nelíbil se úplně všem. „To zní moc jako open sores (otevřené boláky),“ poznamenal jeden z účastníků schůzky. Všichni jsme se každopádně shodovali, že výraz free software je velmi problematický a že široké přijetí nového termínu by mohlo být významným krokem vpřed. A tak jsme o tom nechali hlasovat. Open source nad sourcewarem pohodlně zvítězil a my jej od té chvíle začali všichni používat.

Byl to důležitý okamžik, protože na závěr jsem uspořádal tiskovou konferenci, na kterou jsem pozval reportéry New York Times, Wall Street Journal, San Jose Mercury News (tenkrát deník vydávaný v Silicon Valley) nebo časopisů jako Fortune, Forbes a mnoha dalších celonárodních publikací. Na počátku 90. let, kdy jsem propagoval komercializaci internetu, jsem s nimi navázal úzký vztah, a tak se všichni dostavili, i když netušili, co se jim chystáme oznámit.

S ostatními účastníky schůzky jsem se postavil před shromážděné novináře a pak jim odvyprávěl příběh, který ještě nikdy neslyšeli. Řekl jsem zhruba následující:

Když dnes slyšíte výraz svobodný software, asi si myslíte, že je to nějaké revoluční hnutí, které má averzi ke komerčnímu softwaru. Já jsem vás však sezval, abych vám prozradil, že všechny velké firmy, včetně té vaší, používají nějaký svobodný software každý den. Pokud má vaše společnost webovou stránku, například nytimes.com, wsj.com nebo fortune.com, pak jméno té stránky funguje jen díky softwaru zvanému BIND, jehož autorem je tento muž, Paul Vixie. Dál pravděpodobně používáte webový server Apache, za nějž vděčíte týmu spoluzaloženému tady Brianem Behlendorfem. Vaše stránka se také do značné míry opírá o programovací jazyky Perl a Python, které napsali Larry Wall a Guido van Rossum, sedící zde. Kdykoli pošlete e-mail, na místo určení jej nasměruje Sendmail od Erika Allmana. A to jsme se ještě pořád nedostali k Linuxu, o kterém už jste určitě všichni slyšeli a který přivedl na svět tady Linus Torvalds.

A víte, co je ze všeho nejúžasnější? Všichni tihle pánové si vybudovali dominantní tržní podíl v důležitých kategoriích internetového softwaru, aniž by jim nějaký rizikový investor půjčil jediný dolar, aniž by za nimi stála nějaká velká společnost. Dokázali to jen díky kvalitám svého softwaru a díky tomu, že jej nabídli zdarma každému, kdo jej chtěl použít nebo se spolupodílet na jeho dalším vývoji.

Protože má pojem svobodný software jisté negativní konotace, dali jsme hlavy dohromady a rozhodli se začít používat nový termín: open source.

Během několika dalších týdnů jsem médiím rozdal desítky rozhovorů, v nichž jsem vysvětlil, že všechny nejdůležitější komponenty internetové infrastruktury jsou „open source“. Dodnes mám v živé paměti ty nevěřícné, překvapené obličeje mnohých novinářů. Po několika týdnech se však z výrazu open source stal zavedený termín, nová mapa. Už si nikdo ani nepamatuje, že naše schůzka se původně jmenovala Freeware Summit. Každý jí zkrátka začal říkat Open Source Summit.

Z výše uvedeného vyplývá klíčový poznatek o tom, jak nahlédnout pod pokličku budoucnosti – dejte dohromady lidi, kteří v budoucnosti už žijí. Slavný autor vědecké fantastiky William Gibson jednou prohlásil: „Budoucnost je už s námi, akorát není rovnoměrně rozložená.“[9] Raní tvůrci Linuxu a internetu tenkrát žili v budoucnosti, která se pomalu šířila do zbytku světa. Když jsem je sezval na společnou schůzku, nakreslil jsem první obrysy nové mapy.

DÍVÁTE SE NA CESTU, NEBO NA MAPU?

A mám pro vás ještě jednu radu – naučte se poznávat, kdy se díváte na mapu a kdy na cestu. Neustále obojí srovnávejte a zvlášť si všímejte všeho, co sice vidíte kolem sebe, ale co v mapě není.

Právě tak jsem si všiml, že v příběhu o svobodném softwaru, který napsali Richard Stallman a Eric Raymond, vůbec nefiguruje ten nejúspěšnější svobodný software ze všech – ten, který tvoří základy internetu.

Vaše mapa je jen pomůcka a pohled na okolní svět nenahradí. Pokud víte, že se blíží zatáčka, můžete ji vyhlížet. A pokud se na očekávaném místě neobjeví, možná jste zabloudili.

Já si poprvé uvědomil, že musím sledovat i silnici, v roce 1969, kdy mi bylo patnáct let. Můj bratr Sean, tehdy sedmnáctiletý, se seznámil s jistým Georgem Simonem, který měl významný vliv na můj pozdější život. George působil jako vedoucí v Průzkumnících (Explorer Scouts), což je skautská organizace pro teenagery. Ano, jen „obyčejný“ vedoucí, ve skutečnosti však mimořádná osobnost. Skupina, jíž se Sean stal členem, se věnovala zejména neverbální komunikaci.

George začal později pořádat semináře na Esalen Institute, který byl v sedmdesátých letech pro hnutí alternativního přístupu k lidskému potenciálu tím, čím je dnes hlavní sídlo Googlu či Applu pro Silicon Valley. Já začal učit na Esalenu, sotva jsem vyšel ze střední, a Georgův pohled na svět pro mne byl hluboce inspirativní.

George měl tehdy takovou bláznivou myšlenku, že mapou je svým způsobem i samotný jazyk. Ten dává formu všemu, co vidíme a jak to vidíme. George studoval dílo Alfreda Korzybskiho, jehož kniha Science and Sanity (Věda a zdravý rozum) z roku 1933 se v 60. letech znovu dostala do módy, zejména díky Korzybskiho studentovi S. I. Hayakawovi.

Korzybski měl za to, že samotná realita je v zásadě nepoznatelná, jelikož nám ji bude vždy zprostředkovávat naše nervová soustava. Pes vidí svět úplně jinak než člověk a velké rozdíly mezi vnímáním světa jsou i mezi jednotlivými lidmi. Neméně důležitý je ovšem poznatek, že naše vnímání je do značné míry formováno tím, jaká slova používáme.

Osobně jsem měl v této souvislosti obzvlášť hluboký zážitek o mnoho let později, kdy jsem se přestěhoval do Sebastopolu, malého města v severní Kalifornii, kde jsem choval koně. Předtím jsem se třeba podíval na louku a spatřil jsem cosi zvaného „tráva“. Časem jsem se ale naučil rozeznávat oves, žito, srhu, vojtěšku a další druhy píce jako třeba hrachor. Když se na louku podívám dnes, vidím všechny, které znám, jakož i mnoho neznámých. Díky bohatšímu slovníku vnímám realitu do větší hloubky.

Jazyk nás může také mást. Korzybski lidem rád předváděl, jak zásadně formují slova jejich vnímání světa. Povídá se, že jednou do třídy přinesl sušenky v plechovce zabalené do hnědého papíru a se svými studenty se o pamlsky podělil. Zatímco všichni žvýkali, Korzybski strhl z plechovky papír a studentům ukázal, že jim rozdal psí suchary. Několik lidí vyběhlo ze třídy, protože jim bylo na zvracení.[10] Korzybski prohlásil: „Názorně jsem vám předvedl, že lidé nekonzumují jen jídlo, ale také slova, a že to druhé nám často chutná víc než to první.“ Korzybski tvrdil, že řada psychologických a společenských deviací vychází z jazykových problémů. Například takový rasismus staví na slovech, která upírají základní lidství těm, k nimž se vztahují. Korzybski své studenty nabádal, aby nikdy nepouštěli ze zřetele proces abstrakce, jehož prostřednictvím se realita mění na sérii výroků o realitě. Mapy nám někdy ukazují cestu, ale někdy nás mohou svést na scestí.

Tento poznatek je obzvlášť důležitý v souvislosti s kauzou takzvaných fake news (falešných zpráv), která ovlivnila prezidentské volby ve Spojených státech roku 2016. Nešlo jen o ty nejkřiklavější případy, jako například zvěst, že jistá washingtonská pizzerie byla sídlem pedofilního gangu napojeného na kampaň Hillary Clintonové, ale zejména o fenomén systematického, algoritmického filtrování zpráv tak, aby odpovídaly našemu světonázoru a posilovaly ho. Celé skupiny populace se dnes řídí velmi odlišnými mapami. Jak máme řešit naléhavé globální problémy, když nedokážeme ani sestavit mapu, která by věrně zobrazovala cestu před námi a nesloužila jen politickým či finančním zájmům?

Po několika letech práce s Georgem jsem si vyvinul jakýsi šestý smysl a instinktivně jsem dokázal vycítit, kdy jen bloudím v labyrintu slov, jimiž popisujeme realitu, a kdy naopak vnímám něco opravdového – potažmo kdy se dokonce přenesu přes hranice aktuálního zážitku a dotknu se samotné podstaty věci. Pokud si člověk vypěstuje určitou vnímavost, dokáže otevřít dveře do neznáma a nakreslit lepší mapu. Na neprozkoumaném území se pak orientuje lépe, než kdyby měl v ruce jen mapy již známých krajin.

Právě tato schopnost podívat se na svět novýma očima leží v srdci nejen vědeckého výzkumu, ale také, jak ukazuji v této knize, podnikání a technologií.

Proslulý fyzik Richard Feynman ve své autobiografii To nemyslíte vážně, pane Feynmane! popisuje, jak jej konsternovalo, když během své studijní dovolené na jedné brazilské univerzitě zjistil, že studenti nejsou schopni použít v praxi nic, co se naučili. Bezprostředně po přednášce o polarizaci světla, během níž jev názorně předvedl pomocí proužků polarizačního filmu, položil otázku, na kterou by člověk snadno odpověděl, pokud by se podíval skrze film na mořský záliv za okny. Studenty takové řešení vůbec nenapadlo, přestože dokázali správně odrecitovat související princip, takzvaný Brewsterův úhel, když se na něj Feynman zeptal přímo. Naučili se symboly (mapy), jen si je neuměli spojit s odpovídající realitou tak, aby je dokázali použít v praxi.[11]

„Já vážně nevím, co to s lidmi je. Neučí se tím, že něco opravdu pochopí. Spíš jen memorují poučky,“ napsal Feynman. „Naše vědění je tak křehké!“[12]

Možná to leckoho překvapí, ale poznat, kdy se člověk dívá na mapu a kdy na opravdovou silnici před sebou, není vůbec jednoduché. Je to však schopnost, které se lze naučit cvikem. Nestačí o ní jen číst, musíte ji také trénovat. V další kapitole uvidíme, že právě to jsem dělal prakticky neustále, když jsem se snažil pochopit význam otevřeného softwaru.

[ 2 ]

NÁŠ CÍL – GLOBÁLNÍ MOZEK

Zajímal jsem se spíše o internet než Linux, takže jsem se nakonec vydal jiným směrem než většina ostatních zastánců open source. Oni debatovali o lepších opensourcových licencích, ale já měl za to, že licence nejsou tak důležité, jak si všichni myslí.

Mne fascinovala nesmírná infrastruktura a zbrusu nové obchodní modely, které vyvíjel Google. Nebyl jsem samozřejmě sám, komu to vše přišlo zajímavé, jenže ostatní tvrdili, že infrastrukturu či modely Googlu v budoucnu využije jen hrstka společností. Mýlili se.

Způsob, jakým se díváte na svět, omezuje, co kolem sebe vidíte.

WEB 2.0

INTERNET JAKO PLATFORMA

KOLEKTIVNÍ INTELIGENCE

DATA JSOU PŘÍŠTÍM „INTEL INSIDE“

KONEC TRADIČNÍHO MODELU VYDÁVÁNÍ SOFTWARU

JAK PŘEMÝŠLET VEKTOROVĚ

1. Ve druhé polovině 80. a první polovině 90. let minulého století jsme byli svědky „sousedské“ spolupráce na vývoji raného Unixu, z níž později vzešel otevřený (open source) software.

2. Na tomto „crowdsourcingu“ jsme postavili i vývoj svých prvních knih. V roce 1987 jsem napsal knihu Managing UUCP and Usenet (Jak ovládnout UUCP a Usenet), v níž jsem popsal, jak se pomocí programu Unix-to-Unix Copy Program (UUCP) a telefonní linky připojujeme na Usenet, což byl jakýsi distribuovaný předchůdce dnešních sociálních sítí. Právě na Usenetu se scházeli programátoři z celého světa, diskutovali o své práci, vyměňovali si tipy a rady a postupně se stále častěji bavili o sexu či politice. První vydání jsem napsal na základě vlastních zkušeností s Usenetem, které však byly dosti omezené. Čtenáři mi poté posílali rady, jak používat zařízení, k nimž jsem neměl přístup, a seznamovali mne s nuancemi světa počítačových nadšenců („Tady je chatovací skript, který se volá skrz přepínač od Develconu“ nebo „Tady jsou ty piny, které musíš zapojit u kabelu RS-232“ určitého modelu telefonního modemu).

3. V letech 1992 a 1993, kdy jsme z Krolovy knihy Vše o internetu udělali GNN, jsme každý den vyhledávali nejlepší nové webové stránky a sestavovali z nich bohatý katalog informací, jež jakoby zázrakem vzešly z distribuované sítě různých lidí s různými zájmy.

4. Sledovali jsme zrod prvních internetových vyhledávačů, které, počínaje Webcrawlerem z roku 1994, automaticky shromažďovaly odkazy nejen na ty nejlepší, ale na všechny internetové stránky. A v roce 1998, se spuštěním fenomenálního Googlu, se ukázalo, že někdo od Googlu našel v internetových odkazech skrytý systém. Hyperlinkový odkaz najednou nebyl jen směrovou šipkou ke stránce, které si třeba vyhledávač dosud nevšiml, představoval také novou metodu objevování webového obsahu. Uživatelé prostřednictvím odkazů na určitou stránku svým způsobem hlasovali o její hodnotě. A na stránku s určitým odkazem zase směrovaly jiné odkazy. Z jejich kvality a charakteru pak dokázal vyhledávač vyčíst užitečnost související stránky. Jak dlouho už na webu existuje? Kolik lidí na ni odkazuje? Jak lidé tyto odkazy hodnotí? Navíc samotný text odkazu, tedy určitá slova ve zdrojovém dokumentu, která obsahují hyperlink na jiný dokument, signalizoval jistý lidský motiv. Google objevil datovou zlatou žílu a celý internet nenávratně posunul o krok vpřed.

5. V roce 1995 jsme byli svědky toho, jak eBay a Craigslist uvedly crowdsourcing do sféry výrobků a služeb, a začalo nám svítat, že kouzelná agregace milionů lidí do nových druhů služeb se neomezuje na „obsah“, ale lze ji využít i ve fyzickém světě.

6. Sledovali jsme, jak Amazon na poli internetového prodeje knih poráží obří řetězce Barnes & Noble a Borders, protože v e-komerci využíval stejné postupy, díky nimž Google ovládl trh s vyhledávači. Zatímco Barnes & Noble postavil svůj e-shop na tradiční „regálové“ politice a vydavatelům prodával místo ve výsledcích vyhledávání (takže když zákazník hledal například knížku o JavaScriptu nebo Perlu, na předních místech výsledků se mu objevily knihy, za jejichž propagaci někdo zaplatil nejvyšší cenu), Amazon stanovoval „relevanci“ výsledků hledání na základě mnoha různých signálů – prodejnosti, kladných recenzí, vnějších odkazů od „Partnerů“ a dalších faktorů vytěžených z kolektivní inteligence. Vždy nás upřímně potěšilo, když jsme na prvních místech vyhledávání na Amazonu našli některou naši knihu, protože to znamenalo, že ji stejně vidí desítky tisíc potenciálních čtenářů.

TWITTER JAKO VÝVOJOVÁ PLATFORMA PRO BĚŽNÉ UŽIVATELE

„Naučil jsem se pouze využívat slova

Table of Contents

Úvod: WTF? ekonomika

Část I. Mapy správné a mylné

1. Jak rozeznat budoucnost v přítomnosti

2. Náš cíl – globální mozek

Část II. Platformové paradigma

Část III. Svět podle algoritmů

Část IV. Je to na nás