Daniel Kahneman

MYŠLENÍ – RYCHLÉ A POMALÉ

Podle anglického originálu Thinking, Fast and Slow vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2012. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.

Copyright © 2011 by Daniel Kahneman. All rights reserved.

Přeložila Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Odborná korektura Stanislav Gálik

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Úprava obálky David Dvořák

Úprava obrázků David Dvořák, Radek Petřík

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ebook Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-mysleni-rychle-pomale]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2012, 2012

ISBN 978-80-87270-46-2

Poděkování

Mám to štěstí, že mám mnoho přátel a nestydím se je požádat o pomoc. Obrátil jsem se snad na každého ze svých přátel, na některé z nich i vícekrát, se žádostí o informace nebo o redakční návrhy. Omlouvám se, že je zde nemohu uvést všechny. Několik z nich hrálo při vzniku této knihy zásadní roli. Především chci poděkovat Jasonu Zweigovi, který mě k tomuto projektu přivedl a trpělivě se se mnou pokoušel spolupracovat, dokud nám oběma nedošlo, že se mnou se spolupracovat nedá. Průběžně mi byl velkoryse nápomocen s redakčními radami a záviděníhodnou erudicí – věty, které navrhl, se nacházejí na mnoha místech knihy. Roger Lewin přepracoval zápisy celé řady přednášek v koncepty kapitol. Průběžně mi poskytovala cennou pomoc Mary Himmelsteinová. John Brockman pro mě začal pracovat jako agent a stal se mi spolehlivým přítelem. Ran Hassin poskytoval rady a podporu v dobách, kdy toho bylo nejvíce zapotřebí. V posledních fázích té dlouhé cesty mi poskytl nepostradatelnou pomoc Eric Chinski, můj redaktor v nakladatelství Farrar, Straus and Giroux. Znal knihu nakonec lépe než já sám a práce na ní se stala radostnou spoluprací – nedovedl jsem si představit, že by redaktor toho mohl udělat tolik jako Eric. Během hektických finálních měsíců mě podporovala také má dcera Lenore Shoham, která přispěla mnoha chytrými připomínkami, kritickým okem a také větami ze sekcí „Hovory o“. Má žena Anne Treisman toho v souvislosti s touto knihou prodělala spoustu a udělala spoustu – bez její trvalé podpory, moudrosti a nekonečné trpělivosti bych práci dávno vzdal.

Obsah

Poděkování

Obsah

Úvod

DVA SYSTÉMY

Postavy tohoto příběhu

Pozornost a úsilí

Líný kontrolor

Stroj na asociace

Kognitivní snadnost

Normy, překvapení a příčiny

Stroj na rychlé závěry

Jak vzniká úsudek

Odpovídání na jednodušší otázky

HEURISTIKY A ZKRESLENÍ

Zákon malých čísel

Ukotvení

Heuristika dostupnosti

Dostupnost, emoce a rizika

Co studuje Tom W.?

Linda: méně je více

Příčiny trumfnou statistiku

Regrese k průměru

Jak zkrotit intuitivní předpovědi

PŘEHNANÁ SEBEDŮVĚRA

Iluze pochopení

Iluze platnosti

Intuice versus matematika

Intuice expertů: kdy jí můžeme věřit?

Pohled zvenčí

Motor kapitalismu

VOLBY

Bernoulliho omyly

Prospektová teorie

Majetnický efekt

Nepříznivé události

Čtyřsložkový model preferencí

Vzácné události

Rizikové strategie

Sledování skóre

Zvraty v úsudku

Rámce a realita

DVĚ JÁ V NÁS

Dvě já v nás

Život jako příběh

Prožívané štěstí

Jak přemýšlíme o životě

Závěry

Dodatek A: Úsudek v podmínkách nejistoty: heuristiky a zkreslení

Dodatek B: Volby, hodnoty a rámce

Odkazy

Úvod

Každý autor, který něco píše, si představuje místo nebo situace, kde by čtenáři mohli mít nějaký přínos z toho, že si jeho práci přečetli. Pro mě se takové místo nachází u tradičního firemního automatu na vodu nebo kávu, kde si lidé v přestávkách mezi prací vyměňují názory nebo se přijdou jen tak pobavit. Přál bych si, abych obohatil slovní zásobu lidí, když se budou bavit o úsudcích a rozhodnutích jiných lidí, o nových firemních strategiích nebo o nedávné investici některého kolegy. Proč se ale vůbec starat o kvalitu těchto hovorů? Protože je mnohem snadnější, a taky mnohem příjemnější, identifikovat a pojmenovávat omyly jiných než rozpoznávat své vlastní. Zkoumání našich názorů a přání je vždycky obtížné (a mimořádné obtížné, když to potřebujeme nejvíc), ale zde bychom právě s výhodou mohli využít kvalifikovaných názorů ostatních. Mnozí z nás mimovolně dopředu uvažují o tom, jak naši kolegové a přátelé budou hodnotit různá naše rozhodnutí – je tedy důležité, jak kvalitní tato hodnocení budou. Očekávání inteligentně vedených hovorů o našich rozhodnutích představuje silný motiv pro seriózní sebekritiku, mnohem silnější než novoroční předsevzetí, že zdokonalím své rozhodování v práci i osobním životě.

Chce-li být lékař dobrým diagnostikem, musí se naučit ohromné množství názvů nemocí, z nichž každý je spojen s konkrétním popisem nemoci a jejích příznaků, možných příčin, možným vývojem a důsledky a možnými zásahy, kterými lze nemoc zmírnit nebo vyléčit. Studium medicíny tedy obnáší mimo jiné naučit se lékařský jazyk. A k hlubšímu pochopení našeho myšlení a rozhodování je také potřeba mít bohatší slovní zásobu, než jaká se používá v každodenním jazyce. Snažím se podpořit tuto „informovanou konverzaci“ proto, že v omylech, jichž se lidé dopouštějí, existují jisté typické modely. Za určitých okolností dochází k těmto zkreslením, která se nazývají systematické chyby či biasy, celkem předvídatelně. Když na pódium vstoupí pohledný sebevědomý řečník, můžete předvídat, že publikum bude jeho projev posuzovat příznivěji, než si ve skutečnosti zaslouží. Budete-li mít k dispozici diagnostický název pro toto zkreslení (haló-efekt – čili tendence hodnotit člověka podle prvního dojmu), bude také snadnější takové zkreslení ve vlastním úsudku předjímat, rozpoznat a pochopit.

Když se vás někdo zeptá, na co myslíte, dokážete normálně odpovědět. Jste přesvědčeni, že víte, co se děje ve vaší hlavě: často se to skládá z jedné vědomé myšlenky vedoucí ukázněně k další myšlence. Toto ale není jediný způsob, jak naše mysl funguje, a dokonce to není ani způsob typický. Většina dojmů a myšlenek se v naší vědomé mysli objeví bez toho, že bychom věděli, jak se tam dostaly. Nemůžete vystopovat, jak jste přišli na to, že na stole před vámi je lampa, jak jste při telefonátu se svým partnerem odhalili náznak podrážděnosti v jeho hlase nebo jak jste se dokázali na silnici vyhnout nebezpečí ještě předtím, než jste si ho plně uvědomili. Mentální práce, která generuje dojmy, intuice a mnohá naše rozhodnutí, probíhá v naší mysli ve vší tichosti.

V této knize se hojně rozebírají zkreslení neboli biasy naší intuice. Tím, že se zaměřujeme na chyby, však nedegradujeme lidskou inteligenci – stejně jako například pozornost věnovaná nemocem v lékařských textech nepopírá možnost dobrého zdraví. Většina z nás se po většinu doby těší dobrému zdraví – a také většina z našich úsudků a činů je správná. Jak proplouváme svými životy, obvykle si dovolujeme řídit se svými dojmy a pocity; důvěra, kterou máme ve své intuitivní názory a preference, většinou bývá oprávněná. Ale není tomu tak vždy. Často jsme o něčem skálopevně přesvědčeni, i když pravdu nemáme, a objektivní pozorovatel má v porovnání s námi větší šanci tyto chyby detekovat.

A tak mým cílem pro konverzace u nápojových automatů je toto: poskytnout lidem rozsáhlejší a přesnější jazyk pro tyto diskuse, a tím zlepšit jejich schopnost identifikovat a pochopit omyly v úsudcích a rozhodnutích – u ostatních a nakonec i u nich samotných. Snad alespoň v některých případech povede přesná „diagnóza“ k návrhu takového opatření, které omezí škody, k nimž špatné úsudky a rozhodnutí často vedou.

ZAČÁTKY

V této knize prezentuji svoji současnou úroveň chápání problematiky lidského úsudku a rozhodování, která se po dlouhá léta formovala objevy na poli psychologie. Ústřední myšlenky však mohu vysledovat až k tomu šťastnému dni v roce 1969, kdy jsem jednoho kolegu požádal, aby vystoupil jako host na semináři, který jsem vyučoval na katedře psychologie Hebrejské univerzity v Jeruzalémě. Amos Tversky byl v té době považován za vycházející hvězdu v oboru výzkumu rozhodovacích procesů (ve skutečnosti byl hvězdou ve všem, co dělal), a tak jsem věděl, že to bude zajímavý zážitek. Mnoho lidí, kteří Amose znali osobně, ho považovali za nejinteligentnějšího člověka, se kterým se kdy potkali. Byl brilantní, výřečný a charismatický. Navíc byl obdařen úžasnou pamětí na vtipy a měl schopnost je použít v těch nejvhodnějších chvílích pro podtržení své myšlenky. Když byl někde Amos, nehrozila v žádném případě nuda. Tehdy měl třicet dva let, já třicet pět.

Amos na semináři popisoval tehdy probíhající výzkumný program na Michiganské univerzitě, v rámci kterého hledali odpověď na tuto otázku: Jsou lidé dobří intuitivní statistici? Vědělo se, že lidé jsou intuitivně dobří například v gramatice: ve věku čtyř let se dítě ve své mluvě bez problémů přizpůsobí pravidlům gramatiky, ačkoliv nemá ponětí, že taková pravidla existují. Mají lidé podobné intuitivní cítění pro základní principy statistiky? Amos doložil, že odpověď na otázku zní kvalifikované ano. Na semináři následovala živá debata a nakonec jsme došli k závěru, že lepší odpovědí je kvalifikované ne.

Amosovi i mně se debata velmi líbila. Usoudili jsme, že intuitivní statistika představuje zajímavé téma a že by bylo zábavné ho zkoumat společně. Ještě ten pátek jsme se sešli v Café Rimon, oblíbeném lokále jeruzalémských bohémů a profesorů, a naplánovali jsme studii statistické intuice u sofistikovaných výzkumných pracovníků. Na semináři jsme došli k závěru, že naše vlastní intuice je nedostačující. Navzdory létům vyučování a používání statistiky jsme si nevyvinuli intuitivní smysl pro spolehlivost statistických výsledků zaznamenaných u malých vzorků. Náš subjektivní úsudek byl zkreslený: byli jsme příliš ochotni důvěřovat zjištěním výzkumu založeným na neadekvátních důkazech a měli jsme sklon shromažďovat v našem vlastním výzkumu příliš málo pozorování. Cílem naší studie mělo být zjištění, zda jiní výzkumní pracovníci trpí stejným postižením.

Připravili jsme anketu, která obsahovala realistické scénáře statistických problémů, které odhalil výzkum. Amos pak shromáždil odpovědi u skupiny odborných účastníků na konferenci Společnosti matematické psychologie, jejímiž účastníky byli také autoři dvou učebnic statistiky. Podle očekávání jsme zjistili, že naši odborní kolegové stejně jako my značně zveličovali pravděpodobnost, že původní výsledek nějakého experimentu bude úspěšně zopakován i u malého vzorku. Také poskytli fiktivnímu studentovi velmi mizernou radu ohledně počtu pozorování, která by měl provést. Dokonce ani statistikové nebyli dobrými intuitivními statistiky.

Při psaní článku, kde jsme shrnovali zjištěné poznatky, jsme s Amosem zjistili, že se nám spolu skvěle spolupracuje. Amos byl vždy velmi vtipný a v jeho přítomnosti jsem se i já stával zábavným, a tak jsme trávili hodiny seriózní práce v nepřetržité zábavě. Díky pozitivnímu rozpoložení, které naši práci provázelo, jsme byli mimořádně trpěliví – je mnohem snazší usilovat o dokonalost, když se nikdy nenudíte. Možná ještě důležitější bylo, že jsme na sebe nevytahovali své kritické zbraně. Já i Amos jsme byli kritičtí a hádaví, on dokonce více než já, ale během let naší spolupráce ani jeden z nás neodmítl bez přemýšlení něco, co řekl ten druhý. Vlastně jednou z věcí, kterou jsem na naší spolupráci měl nejraději, bylo to, že Amos často uviděl v mé vágní myšlence jakýsi smysl mnohem jasněji než já. Amos měl logičtější uvažování, zaměřoval se na teorii a měl neutuchající smysl pro vedení. Já jsem byl vždy více intuitivní, s kořeny v psychologii percepce, ze které jsme si vypůjčili řadu užitečných myšlenek. Byli jsme si dost podobní na to, abychom si vzájemně dobře rozuměli, a dost odlišní na to, abychom dokázali jeden druhého překvapit. Zavedli jsme si rutinu, kdy jsme trávili většinu našich pracovních dní společně, často na dlouhých procházkách. V následujících čtrnácti letech se naše společné aktivity staly hlavní náplní našich profesních životů a práce, kterou jsme společně vytvořili během těchto let, patřila k tomu nejlepšímu, co každý z nás kdy vykonal.

Rychle jsme si osvojili praxi, kterou jsme pak dodržovali celá léta. Náš výzkum probíhal jako rozhovor, kdy jsme vymýšleli otázky a společně pak zkoumali naše intuitivní odpovědi. Každá otázka byla malým experimentem a během jediného dne jsme takto provedli mnoho experimentů. Nehledali jsme přitom správnou odpověď na různé statistické otázky, které jsme pokládali. Naším cílem bylo identifikovat a analyzovat intuitivní odpovědi, které nám jako první přišly na mysl – takové, které jsme byli v pokušení odpovědět, i když jsme věděli, že jsou chybné. Byli jsme přesvědčeni – a správně, jak se později ukázalo – že intuice, které se projevily u nás u obou, se objeví i u ostatních lidí a že by bylo snadné demonstrovat jejich vliv na úsudek.

Jednou jsme například s velkým potěšením zjistili, že máme úplně stejně hloupou představu o budoucích profesích několika malých dětí, které jsme oba znali. Dokázali jsme hravě identifikovat hádavého tříletého právníka, roztržitého profesora a empatického, mírně dotěrného psychoterapeuta. Tyto předpovědi byly samozřejmě absurdní, ale stejně nám připadaly úžasné. Bylo jasné, že naši intuici vedla podobnost jednotlivých dětí s kulturními stereotypy určitých profesí. Toto zábavné cvičení nám pomohlo vytvořit teorii, která se v té době rodila v našich hlavách, a to teorii o roli podobnosti v předvídání. Pokračovali jsme v dalších testech a rozpracovali tuto teorii v řadě experimentů, ke kterým patřil i následující příklad.

Když budete zvažovat následující otázku, předpokládejte, prosím, že Steve byl vybrán náhodně z reprezentativního vzorku:

Jednoho člověka jeho sousedi popsali následujícím způsobem: „Steve je velmi plachý, uzavřený člověk, vždycky je ochoten pomoci, ale moc se nezajímá o lidi nebo o skutečný svět kolem sebe. Je to skromný, slušný člověk, má smysl pro pořádek a vášeň pro detaily.“ Bude Steve s větší pravděpodobností knihovník, nebo farmář?

Každého samozřejmě hned napadne podobnost Stevovy osobnosti s osobností typického knihovníka, zatímco stejně důležité statistické faktory zůstanou téměř vždy opomenuty. Uvědomili jste si, že například ve Spojených státech připadá na jednoho knihovníka více než 20 farmářů? A protože existuje o tolik více farmářů, je téměř jisté, že více „skromných slušných lidí“ najdete na traktoru než za informačním pultem knihoven. Zjistili jsme však, že účastníci v našich experimentech ignorovali relevantní statistické údaje a spoléhali výhradně na podobnost. Navrhli jsme hypotézu, že používali podobnost jako zjednodušující heuristiku (hrubý odhad) pro provedení obtížného úsudku. Spoléhání se na heuristiku způsobilo předvídatelné zkreslení (bias, systematickou chybu) v jejich úsudcích.

Při jiné příležitosti jsme s Amosem uvažovali nad mírou rozvodovosti mezi profesory na naší univerzitě. Zjistili jsme, že otázka vyvolá prohledávání paměti – hledání rozvedených profesorů, které jsme znali nebo jsme o nich věděli, že jsou rozvedení – a že jsme hodnotili velikost kategorií podle snadnosti, s jakou nám na mysl přišly příklady. Nazvali jsme toto spoléhání na snadnost paměťového hledání heuristikou dostupnosti. V jedné z našich studií jsme účastníky požádali, aby odpověděli na jednoduchou otázku ohledně slov v typickém anglickém textu:

Uvažujte písmeno K.

Objeví se K ve slovech s větší pravděpodobností jako první písmeno, anebo jako třetí písmeno?

Jak vám potvrdí každý hráč Scrabblu, je mnohem snadnější najít slovo, které začíná určitým písmenem, než přijít na slovo, které má toto písmeno na třetím místě. To platí pro každé písmeno abecedy. Proto jsme očekávali, že respondenti budou zveličovat četnost písmen vyskytujících se na první pozici – a to i u takových písmen (K, L, N, R, V), která se ve skutečnosti v anglických slovech objevují častěji na třetích pozicích. Spoléhání na heuristiku zde opět vyprodukovalo předvídatelné zkreslení v úsudku. Nedávno jsem například musel zpochybnit svůj dlouholetý názor, že nevěra má větší výskyt mezi politiky než mezi lékaři či právníky. Měl jsem kdysi pro zdůvodnění tohoto „faktu“ dokonce i různá vysvětlení, včetně afrodiziakálního účinku moci nebo zvýšené míry pokušení, kterému jsou politikové vystaveni mimo domov. Nakonec jsem si ale uvědomil, že u prohřešků politiků, zejména tohoto typu, existuje mnohem větší pravděpodobnost, že budou probírány v médiích, než u prohřešků lékařů nebo právníků. Ke svému intuitivnímu názoru jsem tedy mohl dojít pouze v důsledku volby témat novinářů a mého spoléhání se na heuristiku dostupnosti.

Spolu s Amosem jsme strávili několik let výzkumem a dokumentací zkreslení intuitivního myšlení při různých úkolech: přiřazování pravděpodobnosti událostem, předpovídání budoucnosti, vyhodnocování hypotéz nebo odhadování četnosti výskytu. V pátém roce naší spolupráce jsme představili hlavní poznatky, ke kterým jsme došli, v odborném časopise Science, mezi jehož čtenáře patří vědečtí pracovníci z různých vědních oborů. Článek (jehož plné znění je uvedeno na konci knihy) měl název „Judgement Under Uncertainty: Heuristics and Biases“ (Uvažování za nejistoty: heuristiky a zkreslení). Popisovali jsme zde zjednodušující zkratky intuitivního myšlení a vysvětlili zhruba dvacet případů zkreslení jako demonstraci působení těchto heuristik – a také jako demonstraci role heuristik v uvažování a rozhodování.

Historikové různých vědních disciplín by potvrdili, že v každém historickém období mají vědci daného oboru tendenci sdílet stejné základní předpoklady o jejich oboru. Sociální vědci nejsou výjimkou – vycházejí z určitého pohledu na lidskou povahu, který poskytuje základní rámec pro jejich další vědecké bádaní a který bývá jen zřídkakdy zpochybňován. V 70. letech sociální vědci všeobecně akceptovali dvě základní myšlenky o lidské povaze. Za prvé, lidé jsou obecně racionální a jejich uvažování je obvykle správné (rozumné). Za druhé, emoce typu strach, láska či nenávist vysvětlují většinu případů, kdy se lidé od racionality odchýlí. V našem článku jsme oba tyto zavedené předpoklady zpochybnili, aniž bychom je diskutovali přímo. Dokumentovali jsme systematické chyby v běžném uvažování normálních lidí a vysledovali jsme původ těchto chyb v mechanismu kognice (poznávání), tedy nikoliv v emocemi narušeném uvažování.

Náš článek vyvolal mnohem více pozornosti, než jsme očekávali, a i dnes zůstává jednou z nejčastěji citovaných prací v oboru sociálních věd (v roce 2010 na něj odkazovalo přes tři sta publikovaných vědeckých článků). Také vědci z jiných odvětví zjistili, že je pro ně užitečný – myšlenky heuristik a zkreslení byly přínosně využity v mnoha oblastech, včetně lékařské diagnostiky, právních posudků, inteligentní analýzy, filozofie, financí, statistiky nebo vojenských strategií.

Například studenti politologie zaznamenali, že heuristika dostupnosti pomáhá vysvětlit, proč některé záležitosti či otázky jsou v mysli veřejnosti vysoce dominantní, zatímco jiné jsou opomíjeny. Lidé mají sklon hodnotit relativní důležitost věci podle snadnosti, s jakou si ji vybaví v paměti – a to je z velké míry ovlivněno rozsahem pokrytí této věci v médiích. Témata, která jsou často zmiňovaná, v našich myslích zůstávají, zatímco jiná nám z povědomí odcházejí. A zase naopak to, co uveřejňují média, koresponduje s jejich názorem na to, co má aktuálně v hlavě veřejnost. Není náhodou, že autoritářské režimy uplatňují na nezávislá média výrazný tlak. A protože zájem veřejnosti snadněji vzbudí dramatické události a celebrity, je mediální šílenství běžným jevem. Několik týdnů po smrti Michaela Jacksona například bylo prakticky nemožné najít televizní kanál, který by informoval o jiném tématu. V kontrastu k tomu existuje v médiích relativně nízké pokrytí kritických, avšak málo vzrušujících událostí, které neposkytují takové drama, například pokles vzdělávacích standardů v zemi nebo přeinvestovanost zdravotnických zdrojů za poslední rok. (Když toto píšu, uvědomuji si, že jsem byl u volby příkladů „s nízkým pokrytím“ rovněž veden dostupností. Témata, která jsem vybral, jsou zmiňována také relativně často; stejně důležité otázky, které jsou méně dostupné, mi na mysl vůbec nepřišly.)

V té době jsme si to plně neuvědomovali, ale klíčovým důvodem, proč si „heuristiky a zkreslení“ získaly takovou pozornost i mimo obor psychologie, byl víceméně náhodný prvek naší práce: téměř vždycky jsme do našich článků zahrnovali plné znění otázek, které jsme sobě či respondentům pokládali. Tyto otázky sloužily čtenářům jako demonstrace, na kterých poznali, jak je jejich vlastní uvažování ovlivněno kognitivními zkresleními. Doufám, že i vy jste měli takovou zkušenost, když jste si přečetli otázku o knihovníkovi Stevovi, která měla ukázat, jak funguje síla podobnosti jakožto vodítko pro stanovení pravděpodobnosti a jak snadno člověk přehlédne relevantní statistická fakta.

Použití demonstrací poskytlo vědcům z různých vědních oborů – zejména filozofům a ekonomům – neobvyklou příležitost pozorovat možné omyly v jejich vlastním myšlení. Když viděli, jak sami chybují, začali ve větší míře zpochybňovat dogmatické předpoklady, v dané době převládající, že lidská mysl je racionální a logická. Volba metody měla tedy zásadní význam: kdybychom v článku informovali o výsledcích konvenčních experimentů konvenčním způsobem, článek by nezaznamenal zdaleka tolik pozornosti. Skeptičtí čtenáři by se navíc od výsledků studií distancovali s tím, že by chyby v úsudku přisoudili nižší inteligenci osob bez vyššího vzdělání, což jsou typičtí účastníci psychologických studií. Nezvolili jsme ovšem formu demonstrací oproti standardním experimentům proto, že bychom chtěli udělat dojem na filozofy a ekonomy. Dali jsme demonstracím přednost proto, že byly zábavnější – a měli jsme štěstí nejen s volbou metody, ale i v mnoha jiných ohledech. V této knize se opakovaně objevuje téma, že štěstí hraje v každém příběhu úspěchu podstatnou roli; skoro vždycky je snadné identifikovat v příběhu nějakou maličkou změnu, která by úžasný úspěch proměnila v obyčejný, nezajímavý výsledek. A náš příběh nebyl výjimkou.

Reakce na naši práci nebyly pouze pozitivní. Kritizovalo se zejména naše silné zaměření na zkreslení (biasy), ze kterých může vyplývat nespravedlivě negativní pohled na lidskou mysl. Jak je ve vědeckém světě běžné, někteří badatelé naše myšlenky dále rozvíjeli, jiní navrhovali hodnověrné alternativy. Celkově vzato je však dnes už myšlenka, že naše mysl je náchylná k systematickým chybám, všeobecně přijímána. Náš výzkum lidského úsudku měl na sociální vědy mnohem větší účinek, než jsme považovali v době, kdy jsme na něm pracovali, za možné.

Ihned poté, co jsme dokončili zkoumání na poli úsudku a heuristik, jsme přesunuli naši pozornost k rozhodování v podmínkách nejistoty. Dali jsme si za cíl vytvořit psychologickou teorii o tom, jak se lidé rozhodují u jednoduchých rizik. Například: přijali byste při hodu mincí sázku, že když padne hlava (panna), vyhrajete 130 dolarů, a když padne orel, prohrajete 100 dolarů? Tyto elementární volby se již dlouho používaly ke zkoumání širších otázek ohledně činění rozhodnutí, například jakou relativní váhu lidé přisuzují jistým věcem a nejistým výsledkům. Naše metoda se nezměnila: strávili jsme mnoho dnů tím, že jsme vymýšleli problémy volby, a pak jsme zkoumali, zda naše intuitivní preference odpovídají logice dané volby. Stejně jako u zkoumání úsudku jsme pozorovali systematické chyby v našich vlastních rozhodnutích, intuitivní preference, které konzistentně porušovaly pravidla racionální volby. Pět let po článku v časopise Science jsme uveřejnili práci „Prospect Theory: An Analysis of Decision Under Risk“ (Prospektová teorie: analýza rozhodování za rizika), teorii volby, která je podle některých hodnocení ještě významnější než naše práce ohledně úsudku a která se stala základem behaviorální ekonomie.

Do doby, než nám geografická oddělenost již neumožňovala efektivně pokračovat ve spolupráci, jsme se s Amosem Tverskym těšili mimořádnému štěstí, které přinášela naše spojená mysl, jež přesahovala naše individuální mysli, a vzájemný vztah, díky kterému byla naše práce nejen užitečná, ale také zábavná. Naše spolupráce na poli lidského úsudku a rozhodování byla důvodem pro Nobelovu cenu, kterou jsem obdržel v roce 2002 a kterou by Amos obdržel společně se mnou, kdyby v roce 1996, ve věku padesáti šesti let, nezemřel.

KDE SE NACHÁZÍME NYNÍ

Účelem této knihy není pojednání o počátečních výzkumech, které jsme prováděli společně s Amosem Tverskym – tohoto úkolu se v průběhu let zhostilo již mnoho autorů. Mým cílem je zde představit pohled na to, jak lidská mysl funguje, a to na základě nejnovějších poznatků kognitivní a sociální psychologie. Jedním z takových důležitých poznatků je to, že dnes mnohem lépe chápeme zázraky, ale také chyby intuitivního myšlení.

Ve výzkumech, které jsme prováděli s Amosem, jsme se zabývali intuicí pouze v rovině neformálního tvrzení, že heuristiky úsudku „jsou obecně užitečné, ale někdy vedou k závažným a systematickým chybám“. Zaměřili jsme se na zkreslení (biasy), jednak proto, že nám připadala po právu zajímavá, a jednak proto, že poskytovala důkaz pro heuristiky úsudku. Nepoložili jsme si otázku, zda všechny intuitivní soudy v podmínkách nejistoty jsou produkovány heuristikami, které jsme studovali; dnes je jasné, že nejsou. Například přesnou intuici expertů lze vysvětlit lépe pomocí účinku dlouhodobé praxe než heuristikou. Dnes dokážeme vykreslit plnější a vyrovnanější obraz, ve kterém dovednosti a heuristika představují alternativní zdroje intuitivního úsudku a volby.

Psycholog Gary Klein vypráví příběh o týmu hasičů, kteří vstoupili do domu, kde hořelo v kuchyni. Nedlouho poté, co začali požár v kuchyni hasit, velitel sám sebe uslyšel zařvat „Okamžitě všichni ven!“, aniž by si uvědomil, proč. Skoro ihned poté, co hasiči utekli, podlaha v kuchyni explodovala. Teprve později si velitel zpětně uvědomil, že oheň v kuchyni byl neobvykle tichý a že cítil zvláštní horkost na uších. Dohromady u něj tyto dojmy vyvolaly něco, co nazval „šestým smyslem pro nebezpečí“. Neměl zdání, co je špatně, ale věděl, že něco špatně je. Ukázalo se, že hlavní požár nebyl v kuchyni, ale v suterénu pod místem, kde muži stáli.

Každý z nás už slyšel příběh o intuici expertů: šachový mistr, který prochází uličkou stolů se šachovnicemi a hlásí „bílý třetím tahem mat“, aniž by zpomalil; nebo lékař, který vysloví složitou diagnózu po jediném pohledu na pacienta. Intuice expertů nám připadá zázračná, ale není tomu tak. Ve skutečnosti každý z nás provádí mnohokrát za den skutky intuitivní expertizy. Většina z nás dokonale odhalí zlobu našeho partnera z prvního slova telefonního rozhovoru, pozná, když vstoupí do místnosti, že jsme byli předmětem rozhovoru, nebo rychle reaguje na sotva patrné známky toho, že řidič ve vedlejším jízdním pruhu bude nebezpečný. Naše každodenní intuitivní schopnosti nejsou o nic méně úžasné než zarážející schopnosti zkušeného požárníka či lékaře – jsou pouze mezi lidmi obvyklejší.

Psychologie přesné intuice neobsahuje žádná kouzla. Snad nejlépe to vystihuje stručné vysvětlení amerického vědce Herberta Simona, který studoval šachové mistry a ukázal, že po tisíci hodinách praxe prostě dokážou vidět figury na šachovnici jinak než většina z nás. Simonův nesouhlas s mytologizováním intuice expertů se projevil, když napsal: „Situace poskytla vodítko; toto vodítko dalo expertovi přístup k informacím uloženým v paměti a tyto informace poskytly odpověď. Intuice není nic více a nic méně než rozpoznání něčeho.“

Nejsme překvapeni, když dvouleté batole ukáže na psa a řekne „pejsek!“, protože už jsme si zvykli na zázrak toho, jak se děti naučí rozpoznat a pojmenovat věci. Podle Simona má intuice expertů stejný charakter. Platné intuice se vyvinou tehdy, když se experti naučí rozpoznávat známé prvky v nových situacích a jednat způsobem, který je za dané situace vhodný. Dobrý intuitivní úsudek přijde na mysl se stejnou bezprostředností jako „pejsek!“.

Bohužel intuice odborníků ne vždy pocházejí ze skutečné expertizy. Před mnoha lety jsem navštívil investičního ředitele velké finanční společnosti a ten mi řekl, že právě investoval několik desítek milionů dolarů do akcií Ford Motor Company. Když jsem se ho ptal, jak došel k tomu rozhodnutí, odpověděl, že byl nedávno na automobilovém veletrhu a že byl fordy nadšen. „Chlapče, ti vědí, jak se mají dělat auta!“ znělo jeho vysvětlení. Dával jasně najevo, že svému vnitřnímu pocitu důvěřuje a že je se svým rozhodnutím spokojený. Přišlo mi pozoruhodné, že zjevně vůbec nevzal v úvahu tu jedinou otázku, kterou by jako ekonom měl považovat za relevantní: Jsou akcie Fordu momentálně pod jejich běžnou cenou? Namísto toho naslouchal své intuici: líbila se mu auta, líbila se mu společnost a líbila se mu představa, že vlastní jejich akcie. Vzhledem k tomu, co víme o principech výběru akcií, můžeme s klidným svědomím prohlásit, že ten člověk nevěděl, co dělá.

Specifické heuristiky, které jsme studovali s Amosem, příliš v pochopení toho, jak investiční ředitel došel k rozhodnutí investovat do akcií Fordu, nepomohou, nicméně nyní existuje širší koncept heuristik, který nabízí pro vysvětlení dobrý základ. Významný posun spočívá v tom, že v pochopení intuitivních soudů dnes v porovnání s minulostí hrají větší roli emoce. Rozhodnutí ředitele by se dnes popsalo jako příklad afektivní heuristiky, kdy úsudek a rozhodování jsou přímo řízeny pocity sympatií či antipatií, s minimální úvahou nebo rozvažováním.

Když je intuitivní myšlení postaveno před nějaký problém – zvolit šachový tah nebo se rozhodnout, zda investovat do určitých akcií – udělá mechanismus intuitivního myšlení to nejlepší, co dovede. Má-li jedinec relevantní expertizu, rozpozná situaci a intuitivní řešení, které mu pak přijde na mysl, bude pravděpodobně správné. Toto se děje, když se šachový mistr podívá na složitou situaci na šachovnici: všechny tahy, které ho okamžitě napadnou, budou silné. Když je otázka příliš obtížná a kvalifikované řešení není k dispozici, intuice stejně zapracuje: odpověď může přijít na mysl rychle – jenže to není odpověď na původní otázku. Otázka, před kterou stál investiční ředitel (měl bych investovat do akcií Fordu?), byla obtížná, ale na mysl mu pohotově přišla odpověď na snadnější související otázku (líbí se mi auta Ford?) a ta pak určila jeho volbu. Toto je základ intuitivní heuristiky: když máme před sebou obtížnou otázku, často namísto toho odpovíme na její snadnější variantu, obvykle aniž bychom si záměny povšimli (viz kapitola 9).

Někdy se stane, že spontánní hledání intuitivního řešení nemá úspěch – v mysli se nevybaví ani expertní řešení, ani heuristická odpověď. V takovém případě zjistíme, že přepínáme na pomalejší, cílenější a usilovnější způsob myšlení. To je ono „pomalé myšlení“ z titulu této knihy. „Rychlé myšlení“ zahrnuje obě varianty intuitivního myšlení – expertní i heuristické – a kromě toho i zcela automatické duševní činnosti vnímání a paměti, tedy operace, které nám umožňují vědět, že na stole před námi je lampa, nebo si vybavit jméno hlavního města Ruska.

Zkoumáním rozdílů mezi rychlým a pomalým myšlením se během posledních 25 let zabývalo mnoho psychologů. Z důvodů, které blíže objasním v následující kapitole, popisuji mentální život pomocí metafory dvou subjektů, které nazývám Systém 1 a Systém 2: první z nich provádí rychlé myšlení a druhý pomalé. Mluvím o vlastnostech intuitivního myšlení a záměrného myšlení, jako by to byly charakterové rysy a dispozice dvou postav ve vaší mysli. Podle obrazu, který se vynořuje z poznatků nejnovějších výzkumů, má intuitivní Systém 1 mnohem větší vliv, než vám zkušenosti napovídají, a je skrytým původcem mnoha úsudků a rozhodnutí, jež činíte. Velká část knihy je věnována právě fungování Systému 1 a jeho vzájemnému ovlivňování se Systémem 2.

CO BUDE NÁSLEDOVAT

Kniha je rozdělena do pěti částí. V první části představuji základní prvky přístupu k úsudku a rozhodování na bázi těchto dvou systémů. Popisuji rozdíly mezi automatickým fungováním Systému 1 a řízeným fungováním Systému 2, ukazuji, jak asociativní paměť, která tvoří jádro Systému 1, nepřetržitě konstruuje logické interpretace toho, co se kolem nás děje. Pokouším se přiblížit složitost a bohatost automatických, často nevědomých procesů, které tvoří základ intuitivního myšlení, a jak tyto automatické procesy vysvětlují heuristiku úsudku. Cílem je seznámit vás s jazykem používaným pro úvahy a hovory o lidské mysli.

Ve druhé části rozvíjím studii heuristiky úsudku a zkoumám důležitou otázku: Proč je pro nás tak obtížné uvažovat statisticky? Snadno uvažujeme asociativně, uvažujeme metaforicky, uvažujeme kauzálně – ale statistika vyžaduje přemýšlet o mnoha věcech najednou, což je něco, k čemu Systém 1 není navržen.

Obtížnost statistického uvažování přispívá k hlavnímu tématu třetí části knihy, která popisuje záhadné omezení v naší mysli: naše nadměrné přesvědčení o tom, že věříme tomu, co víme, a naše zjevná neschopnost rozpoznat plný rozsah naší nevědomosti a nejistoty ohledně světa, ve kterém žijeme. Máme sklony nadhodnocovat to, jak moc rozumíme světu, a podhodnocovat roli náhody v událostech. Tato nadměrná sebejistota je poháněna iluzorní jistotou zpětného pohledu. V názorech na tuto oblast mě hodně ovlivnil Nassim Taleb, autor knihy The Black Swan (česky vyšlo pod názvem Černá labuť). Doufám, že lidé budou v hovorech u nápojových automatů inteligentně zkoumat ponaučení, která jim přinesla minulost, a současně odolají lákadlu zpětného pohledu a iluzi jistoty.

Čtvrtá část prezentuje diskusi s ekonomií ohledně povahy rozhodování a ohledně předpokladu, že ekonomičtí činitelé jsou racionální. V této části knihy nejprve představuji aktuální pohled na klíčové prvky prospektové teorie (teorie modelu volby, kterou jsme s Amosem Tverskym publikovali v roce 1979), která zahrnuje model dvou myšlenkových systémů. V následujících kapitolách se pak zabývám několika typy voleb, které se odchylují od pravidel racionality. Popisuji nešťastnou tendenci posuzovat problém izolovaně neboli tzv. framing efekty (zarámování problému), kdy je rozhodnutí ovlivněno nedůležitými aspekty problému volby. Tato pozorování, která lze pohotově vysvětlit pomocí vlastností Systému 1, představují závažnou výzvu pro předpoklady o racionalitě, které obsahují standardní ekonomické teorie.

V páté části popisuji svůj nejnovější výzkum, který se zabývá rozlišováním mezi dvěma „já“ – prožívajícím já a pamatujícím já – které nemají stejné zájmy. Například jsme nechali účastníky studie projít dvěma nepříjemnými zážitky. Jeden z těchto zážitků byl objektivně horší než druhý, protože trval déle. Ale automatické formování paměti – což je doména Systému 1 – má svá pravidla, která mohou způsobit, že horší zážitek zanechá v paměti lepší vzpomínky. Když si lidé později měli vybrat, který zážitek si zopakovat, byli přirozeně vedeni svým pamatujícím já a vystavovali se (své prožívající já) zbytečně velké bolesti. Rozdílnost mezi dvěma já lze vidět například na hodnocení blahobytu, kde opět zjišťujeme, že to, co dělá šťastným naše prožívající já, není úplně totéž, co uspokojuje pamatující já. Způsob, jakým se dvě já uvnitř jednoho těla snaží dosáhnout štěstí, vyvolává řadu složitých otázek jak na úrovni jednotlivce, tak na úrovni společnosti, která vnímá blahobyt a pocit štěstí populace jako politický cíl.

V závěrečné kapitole jsou zkoumány dopady a důsledky tří rozlišností, kterými se kniha zabývala: mezi prožívajícím já a pamatujícím já, mezi koncepcí činitelů v klasické ekonomii a v behaviorální ekonomii (která navazuje na psychologii) a mezi automatickým Systémem 1 a záměrným Systémem 2. Vracím se k významu poučných hovorů u nápojových automatů a k tomu, co mohou organizace dělat, aby zlepšily kvalitu úsudků a rozhodnutí, které jsou činěny jejich jménem.

V dodatcích jsou přetištěny články, které jsem napsal spolu s Amosem Tverskym. První představuje souhrn našich výzkumů v oblasti úsudku za nejistoty, který jsem popsal výše. Druhý, který byl publikován v roce 1984, shrnuje prospektovou teorii a také naše studie o framing efektech. Článek prezentuje příspěvky, které byly citovány Nobelovým výborem – a možná budete překvapeni jejich jednoduchostí. Když si je přečtete, uvědomíte si, kolik jsme toho věděli před dávnými časy, a také kolik jsme se toho naučili během posledních desetiletí.

ČÁST 1

DVA SYSTÉMY

( 1 )

Postavy tohoto příběhu

Chcete-li sledovat, jak vaše mysl funguje v automatickém režimu, zadívejte se na následující obrázek.

Obrázek 1

To, co se ve vaší mysli dělo při pohledu na obličej ženy na fotografii, představuje jevy, které obvykle nazýváme pozorování a intuitivní myšlení. Stejně jako jste okamžitě a s jistotou viděli, že má mladá žena tmavé vlasy, tak jste ihned věděli, že je rozzlobená. Navíc to, co jste viděli, se promítlo i do vaší úvahy o budoucnosti: tušili jste, že žena řekne něco velmi nepříjemného, pravděpodobně silným a pronikavým hlasem. Neblahé tušení toho, co žena udělá v následujícím okamžiku, vám přišlo na mysl automaticky, snadno. Neměli jste v úmyslu ani hodnotit její náladu, ani předpovídat, co by mohla udělat – vaše reakce na obrázek neměla charakter něčeho, co jste dělali. Prostě to tak najednou bylo. Byl to případ rychlého myšlení.

A teď se podívejte na následující problém:

17 × 24

Okamžitě jste věděli, že to je příklad na násobení, a taky jste asi věděli, že byste ho mohli vyřešit, kdybyste měli papír a tužku (nebo i bez nich). Měli jste zřejmě i určitou intuitivní představu o rozsahu možných výsledků. Rychle byste byli schopni říci, že jak výsledek 12 609, tak výsledek 123 bude nesprávný. Avšak u odpovědi, že výsledek není 568, byste si už tak jistí nebyli (pokud byste nevěnovali problému více času). Přesné řešení vám na mysl nepřišlo, ale věděli jste, že když budete chtít, můžete se do výpočtu pustit (anebo taky nepustit). Pokud jste tak již neučinili, pokuste se příklad z násobení vyřešit teď a vypočítat jej (z hlavy) alespoň zčásti.

To, co se dělo ve vaší mysli, když jste při výpočtu procházeli sérií určitých kroků, bylo pomalé myšlení. Nejprve jste z paměti vyvolali kognitivní program pro násobení, který jste se naučili ve škole, a ten jste pak použili. Provádění výpočtu obnášelo jisté úsilí. Cítili jste, jak paměť zatěžuje udržování tolika informací – museli jste sledovat, kam jste ve výpočtu došli, čím budete pokračovat, a mezitím v paměti udržovat mezisoučty. Tento proces představoval duševní práci: byl úmyslný, namáhavý a uspořádaný – byl to prototyp pomalého myšlení. Výpočet přitom neprobíhal jen jako akce ve vaší mysli, zapojilo se do něj i tělo. Svaly se vám napjaly, zvýšil se vám krevní tlak i tepová frekvence. Kdyby se vám v tu chvíli někdo podíval zblízka do očí, zjistil by, že máte rozšířené panenky. Zornice se stáhly do normální velikosti ihned poté, co jste s prací skončili – když jste zjistili odpověď (což je mimochodem 408), anebo když jste úsilí o výpočet vzdali.

DVA SYSTÉMY

Již několik desetiletí se psychologové intenzivně zajímají o dva režimy myšlení, vyvolané jednak obrázkem rozzlobené ženy a jednak příkladem z násobení, a nabídli pro ně řadu různých označení. Já jsem převzal termíny, které původně navrhli psychologové Keith Stanovich a Richard West, a budu pro tyto dva systémy v naší mysli používat názvy Systém 1 a Systém 2.

Systém 1 funguje automaticky a rychle, s malým nebo žádným úsilím a bez pocitu úmyslné kontroly.

Systém 2 přiděluje pozornost vědomým duševním činnostem, které ji vyžadují, včetně složitých výpočtů. Činnost Systému 2 bývá často spojována se subjektivním prožitkem jednání, volby a soustředění.

Označení Systém 1 a Systém 2 se v psychologii hodně používá, ale já v této knize zajdu ještě dál – budete ji moci číst jako psychodrama se dvěma postavami.

Když uvažujeme o sobě, identifikujeme se se Systémem 2, svým vědomým, rozumovým já, které má určité názory, které provádí volby a které rozhoduje, co si myslet a co dělat. Ačkoliv Systém 2 je přesvědčen, že je to on, kdo má hlavní slovo, tím pravým hrdinou knihy je automatický Systém 1. Popisuji Systém 1 jako automaticky plynoucí dojmy a pocity, které jsou hlavním zdrojem explicitních názorů a úmyslných voleb Systému 2. Automatická činnost Systému 1 generuje překvapivě složité modely myšlenek, ale pouze pomalejší Systém 2 dokáže konstruovat myšlenky v uspořádané sérii kroků. Popisuji také okolnosti, za kterých Systém 2 přebírá kontrolu, přičemž zamítá volně plynoucí podněty a asociace Systému 1. Nabídnu vám možnost uvažovat o těchto dvou systémech jako o dvou různých postavách s individuálními schopnostmi, funkcemi a omezeními.

Zde je několik příkladů automatických činností, seřazených zhruba podle úrovně složitosti, které se přisuzují Systému 1:

Zjištění, že jedna věc je vzdálenější než druhá.

Orientace na zdroj náhlého zvuku.

Dokončení věty „chleba s …“.

Udělání grimasy při pohledu na něco ohavného.

Registrace nepřátelského tónu v hlase druhé osoby.

Odpověď na otázku „2 a 2 je ?“.

Čtení nápisů na velkých billboardech.

Řízení auta na prázdné silnici.

Nalezení silného tahu v šachu (pokud jste zkušeným šachistou).

Porozumění jednoduchým větám.

Pochopení, že „skromný slušný člověk s vášní pro detaily“ odpovídá určitému profesnímu (pracovnímu) stereotypu.

Všechny tyto duševní pochody patří do kategorie „rozzlobená žena“ – nastávají automaticky a nevyžadují žádné úsilí (nebo jen minimální). Ke schopnostem Systému 1 patří vrozené dovednosti, které sdílíme s ostatními živými tvory. Rodíme se připraveni chápat svět kolem sebe, rozeznávat věci, směrovat pozornost, vyhýbat se ztrátám a bát se pavouků. Další mentální aktivity se pak stávají rychlými a automatickými na základě určité praxe. Systém 1 se naučil asociace mezi myšlenkami (hlavní město Francie?). Naučil se také dovednosti, jako je čtení a porozumění detailům různých sociálních situací. Některé dovednosti, jako je například nalezení silného tahu v šachu, si osvojí jen specializovaní odborníci. Jiné se vyskytují mezi lidmi běžněji. Zjištění podobnosti mezi popisem osobnosti a určitým profesním stereotypem vyžaduje široké znalosti jazyka a kultury, které většina z nás ovládá. Znalosti jsou uloženy v paměti a člověk k nim přistupuje bez vědomého úmyslu a bez úsilí.

V seznamu najdete několik duševních činností, které jsou zcela bezděčné, nedobrovolné. Nemůžete si zabránit v tom, abyste rozuměli jednoduché větě ve vašem rodném jazyce nebo abyste zaregistrovali zdroj náhlého zvuku, nemůžete si zabránit v tom, že víte, že 2 + 2 = 4 nebo že vám v mysli vytane Paříž, když někdo zmíní „hlavní město Francie“. Jiné činnosti, jako je například žvýkání, podléhají úmyslné kontrole, ale normálně jejich řízení přebírá automatický pilot. Na řízení pozornosti se podílejí oba systémy. Zaměření pozornosti na hlasitý zvuk obvykle provede automatický Systém 1, který okamžitě mobilizuje cílenou pozornost Systému 2. Můžete sice odolat nutkání ohlédnout se po zdroji hlasité urážlivé poznámky na společenském večírku, ale i když se vaše hlava nepohne, vaše pozornost se ke zdroji nasměruje, přinejmenším na chvíli. Pozornost se však může od nežádoucího cíle zase odvrátit, primárně tak, že ji cíleně zaměříte na jiný subjekt.

Vysoce rozmanité činnosti Systému 2 mají jednu vlastnost společnou: vyžadují pozornost a jsou přerušeny, pokud je pozornost odvedena jinam. Zde je několik příkladů:

Příprava na startovací výstřel při závodě.

Zaměření pozornosti na klauny v cirkuse.

Soustředění na hlas určité osoby v přeplněné hlučné místnosti.

Hledání šedovlasé ženy.

Hledání v paměti s cílem identifikovat nějaký překvapivý zvuk.

Udržování rychlejšího tempa chůze, než je pro vás obvyklé.

Sledování vhodnosti svého chování v sociálních situacích.

Počítání, kolikrát se na stránce textu vyskytuje písmeno a.

Sdělení svého telefonního čísla jiné osobě.

Zaparkování na úzkém parkovacím místě (týká se většiny lidí s výjimkou pracovníků garáží).

Porovnání dvou praček, co se týče jejich celkové hodnoty.

Vyplnění formuláře daňového přiznání.

Kontrola správnosti složitého logického argumentu.

Ve všech těchto situacích musíte vynaložit svoji pozornost, a pokud nejste připraveni nebo pokud je vaše pozornost nasměrována nesprávně, budete mít v dané činnosti menší úspěch nebo se vám nepovede vůbec. Systém 2 má určitou schopnost změnit způsob, jakým funguje Systém 1, a to tak, že programuje normálně automatické funkce pozornosti a paměti. Když například čekáte na příjezd příbuzného na rušném nádraží, můžete se „nastavit“ tak, že hledáte ženu se šedými vlasy nebo muže s plnovousem, a tím zvýšíte pravděpodobnost, že svého příbuzného poznáte na dálku. Můžete nastavit svoji paměť tak, aby vyhledala hlavní města začínající písmenem N nebo francouzské spisovatele existencialisty. A když si budete půjčovat auto na londýnském letišti Heathrow, pracovník půjčovny vám pravděpodobně připomene, že „u nás se jezdí po levé straně“. Ve všech těchto případech se po vás vyžaduje, abyste dělali něco, co přirozeně neděláte, a zjistíte, že provádění dané činnosti vyžaduje nepřetržité vynakládání alespoň jisté dávky úsilí.

Často používaná fráze „věnovat pozornost“ je velmi výstižná: disponujete totiž omezeným objemem pozornosti, kterou můžete přidělovat různým činnostem, a pokud se pokusíte tento objem překročit, dojde k selhání. Znakem vědomých činností je to, že se navzájem narušují, a proto je tak obtížné nebo nemožné provádět jich několik naráz. Nemůžete vypočítat, kolik je 17 × 24, a současně se snažit odbočit doleva v hustém provozu, a rozhodně byste to neměli zkoušet. Můžete samozřejmě dělat několik věcí najednou, ale pouze pokud jde o činnosti snadné a nenáročné. Asi můžete klidně konverzovat se svým spolucestujícím, když budete řídit auto na prázdné vozovce; mnoho rodičů také zjistí, možná s jistým pocitem viny, že svému dítěti čtou pohádku na dobrou noc a přitom myslí na něco úplně jiného.

Každý z nás má určité povědomí o omezené kapacitě pozornosti a naše sociální chování na tato omezení bere ohledy. Když například řidič auta předjíždí na úzké silnici kamion, dospělí spolucestující zcela rozumně přestanou na chvíli mluvit. Vědí, že rozptylovat řidiče za této situace není dobrý nápad, a také předpokládají, že je řidič dočasně hluchý a nebude slyšet, co říkají.

Intenzivní zaměření pozornosti může vést k tomu, že je člověk doslova slepý, a to i k podnětům, které by normálně přitáhly jeho pozornost. Zajímavou demonstraci tohoto jevu popsali Christopher Chabris a Daniel Simons ve své knize The Invisible Gorilla (Neviditelná gorila). Vytvořili krátké video, kde si dva týmy přihrávají basketbalovými míči, hráči jednoho týmu mají na sobě bílá trička, hráči druhého černá. Diváci dostanou za úkol spočítat počet přihrávek mezi hráči týmu v bílých tričkách, hráče v černých mají ignorovat. Je to obtížný úkol, který si vyžaduje plnou pozornost. V polovině videa se na scéně objeví žena v masce gorily, která prochází přes hřiště, buší se do hrudi a po chvíli zmizí. Gorila je v záběru 9 vteřin. Toto video zhlédlo postupně mnoho tisíc lidí a asi polovina z nich si nevšimla ničeho neobvyklého. Je to právě úkol počítat přihrávky – a zejména pokyn ignorovat jeden z týmů – co způsobilo slepotu diváků. Nikomu, kdo se na video dívá a nemá tento úkol, by gorila neušla. Pozorování a orientace jsou automatické funkce Systému 1, ale závisejí na přiřazení určité pozornosti vůči relevantním podnětům. Podle autorů knihy patří k nejpozoruhodnějším výsledkům jejich studie to, že lidé považují její výsledky za překvapující. Opravdu – diváci, kteří gorilu na videu nezaznamenali, si byli zpočátku jisti, že tam gorila nebyla – nedokázali si představit, že by si tak nápadné věci nevšimli. Tato gorilí studie ilustruje dvě důležitá fakta o naší mysli: dokážeme být slepí ke zjevnému a také dokážeme být slepí k naší vlastní slepotě.

ZÁPLETKA

Právě interakce dvou výše popsaných systémů je hlavním tématem této knihy, a proto by bylo na místě uvést stručný popis zápletky. V příběhu, který zde budu vyprávět, jsou Systém 1 i Systém 2 aktivní po celou dobu, kdy jste vzhůru. Systém 1 běží automaticky a Systém 2 se normálně nachází v příjemném, nenáročném režimu, kdy se využívá pouze zlomek jeho kapacity. Systém 1 nepřetržitě generuje pro Systém 2 různé návrhy: dojmy, intuice, úmysly a pocity. Pokud Systém 2 tyto podněty schválí, pak dojmy či intuice se promění v názory, a úmysly či impulzy se promění v záměrnou aktivitu. Když všechno běží hladce, což platí po většinu času, Systém 2 přijímá návrhy Systému 1 s minimálními modifikacemi. Obecně svým pocitům důvěřujete a jednáte na základě svých přání, což je v pořádku – obvykle.

Když se Systém 1 dostane do potíží, zavolá si na pomoc Systém 2, aby přispěl podrobnějším a konkrétnějším zpracováním, které by mohlo daný problém vyřešit. Systém 2 je takto mobilizován, když se například objeví otázka, na kterou Systém 1 nemá odpověď – což jste pravděpodobně zažili na vlastní kůži, když se před vámi objevil příklad na násobení 17 × 24. Také můžete u sebe zaznamenat vlnu cílené pozornosti, kdykoliv vás něco překvapí. K aktivaci Systému 2 dojde, když mysl detekuje událost vybočující z modelu světa, který udržuje Systém 1. V tomto světě lampy neposkakují, kočky neštěkají a gorily nepřecházejí přes basketbalové hřiště. Gorilí experiment ukazuje, že i k tomu, abychom detekovali překvapující stimul, je potřeba určitého množství naší pozornosti. Překvapení pak aktivuje a orientuje naši pozornost: budete zírat na obrazovku a probírat se pamětí, zda nenajdete nějaký příběh, který by dal překvapující události smysl. Systému 2 je dále připisováno neustálé monitorování našeho vlastního chování – to je ten kontrolní mechanismus, který nás udržuje zdvořilými, když se naštveme, nebo bdělými, když řídíme v noci. Když Systém 2 zjistí, že by mohlo dojít k nějaké chybě, přeřadí na „vyšší rychlost“. Vzpomeňte si na okamžiky, kdy jste užuž málem pronesli nějakou netaktní poznámku, a jak jste se „zpotili“, abyste věci dostali pod kontrolu. Stručně řečeno: většinu toho, co si vy, resp. váš Systém 2 myslí a dělá, má svůj původ u Systému 1, ale Systém 2 přebírá kontrolu, když se situace zkomplikuje, a obvykle má poslední slovo.

Dělba práce mezi Systémem 1 a Systémem 2 je vysoce efektivní: minimalizuje vydané úsilí a optimalizuje výkon. Po většinu času toto uspořádání funguje dobře, protože Systém 1 je obecně velmi dobrý v tom, co dělá: jeho modely známých situací jsou přesné, jeho krátkodobé předpovědi bývají obvykle také přesné a jeho první reakce na různé problémy jsou rychlé a obecně vhodné. Systém 1 se však může dopouštět i jistých zkreslení, systematických chyb, které je náchylný dělat za určitých okolností. Jak uvidíme dále, někdy odpovídá na jednodušší otázky, než na ty, které byly položeny, a taky málo rozumí logice a statistice. K dalším z jeho omezení patří to, že ho nelze vypnout: když se vám na obrazovce zobrazí slovo v jazyce, který znáte, tak ho přečtete (pokud vaše pozornost není plně upřena jinam).

KONFLIKT

Na obrázku 2 je varianta klasického experimentu, který produkuje konflikt mezi těmito dvěma systémy. Vyzkoušejte si toto cvičení předtím, než budete číst dál.

Vaším prvním úkolem bude procházet oba sloupce slov a u každého slova určit, zda je vytištěno velkými písmeny nebo malými písmeny: řekněte vždy nahlas (nebo si pro sebe zašeptejte) buď „velké“ nebo „malé“. Když dokončíte první úkol, budete procházet oba sloupce znovu. Tentokrát budete u každého slova říkat, zda je vytištěno vlevo nebo vpravo od středu sloupce: řekněte nahlas vždy buď „vlevo“ nebo „vpravo“.

VLEVO |  |  | velké |
| vlevo |  | malé |
vpravo |  |  |  | MALÉ
VPRAVO |  |  | velké |
| VPRAVO |  | VELKÉ |
| vlevo |  |  | malé
VLEVO |  |  |  | MALÉ
| vpravo |  |  | velké

Obrázek 2

Bezpochyby jste téměř všechna slova u obou úkolů řekli správně, ale určitě jste si povšimli, že některé části úkolů byly mnohem snadnější než jiné. Když jste identifikovali slova malými a velkými písmeny, šel vám snadněji levý sloupec, zatímco u pravého jste museli zpomalit a možná jste se někde i zakoktali nebo udělali chybu. Když jste označovali pozice slov, levý sloupec byl zase obtížnější a pravý snadnější.

Tyto úkoly zapojily Systém 2, protože určovat „velké/malé“ nebo „vpravo/vlevo“ nepatří k tomu, co rutinně děláte, když procházíte sloupec slov. Jednou z věcí, kterou jste udělali, abyste se „nastavili“ na splnění úkolu, bylo naprogramovat vaši paměť tak, abyste měli relevantní slova (velké a malé u prvního úkolu) takzvaně „na jazyku“. Stanovení priority pro vybraná slova je účinné – bylo pak docela snadné odolat mírnému pokušení číst další slova, když jste procházeli prvním sloupcem. U druhého sloupce to ale bylo jiné. Obsahoval totiž slova, na která jste se „nastavili“, a nemohli jste je proto ignorovat. Byli jste sice schopni odpovídat správně, ale vyžadovalo jisté úsilí překonat „konkurenční“ odpověď, a to vás zpomalovalo. To, co se dělo ve vaší hlavě, byl konflikt mezi úkolem, který jste chtěli vykonat, a automatickou odpovědí, která s tímto nebyla v souladu.

Konflikt mezi automatickou reakcí a záměrem reakci řídit je v našich životech běžným jevem. Všichni známe tu situaci, kdy se v restauraci pokoušíme nezírat na ten extravagantně oblečený pár u vedlejšího stolu. Taky víme, jak je těžké přinutit se vnímat nudnou knížku, kdy se pořád musíme vracet k místu, kde jsme se při čtení „ztratili“. V oblastech se silnými zimami si řidiči určitě vzpomenou, jak se s autem dostali na zledovatělé vozovce do smyku a jak se snažili řídit mnohokrát opakovanou poučkou, která byla v rozporu s tím, co by přirozeně udělali: „Držte pevně volant a dělejte cokoliv, jen nešlapejte na brzdy!“ A snad každý člověk už někdy zažil, že někomu neřekl, ať jde do háje (nebo něco horšího). Jedním z úkolů Systému 2 je překonávat podněty od Systému 1. Jinými slovy Systém 2 má na starosti sebekontrolu.

ILUZE

Chcete-li si dobře uvědomit autonomii Systému 1 a také rozdíl mezi dojmem a názorem, podívejte se pozorně na obrázek 3.

Obrázek 3

Na obrázku není celkem nic pozoruhodného: dvě vodorovné čáry různých délek, které mají na obou koncích připojeny šipky ukazující opačnými směry. Spodní čára je zjevně o něco delší než horní čára. Toto je to, co všichni vidíme, a přirozeně věříme tomu, co vidíme. Pokud jste se však již s tímto obrázkem setkali, tak víte, že jde o slavnou Müller-Lyerovu iluzi. A jak si snadno ověříte pomocí pravítka, obě vodorovné čáry mají ve skutečnosti shodnou délku.

Teď, když jste si čáry změřili, tak vy – resp. váš Systém 2, vědomé bytí, které nazýváte „já“ – má nový názor: víte, že jsou obě čáry stejně dlouhé. Kdyby se vás teď někdo zeptal na jejich délku, odpovíte to, co víte. Jenže stejně budete vidět tu spodní čáru jako delší. Rozhodli jste se, že budete věřit svému měření, ale nemůžete zabránit Systému 1, aby dělal svoji práci. Nemůžete se rozhodnout vidět čáry jako stejně dlouhé, ačkoliv víte, že tomu tak je. Chcete-li této iluzi zabránit, existuje pouze jediná věc, kterou můžete udělat: musíte se naučit nedůvěřovat svému dojmu ohledně délky čar, pokud k nim jsou připojené šipky. Abyste toto pravidlo uvedli v život, musíte být schopni tento iluzorní model rozpoznat a vybavit si, co o něm víte. Pokud se toto naučíte, pak už vás Müller-Lyerova iluze nikdy neoklame. Stejně však budete vidět jednu čáru delší ve srovnání s tou druhou.

Ne všechny iluze jsou optické. Existují iluze myšlení, které nazýváme kognitivní iluze. Jako student na univerzitě jsem chodil na přednášky o psychoterapii. Během těchto přednášek se s námi přednášející podělil o jednu moudrost ze své praxe. Řekl nám toto: „Čas od času narazíte na pacienta, který vám bude vyprávět neuvěřitelný příběh o mnoha omylech v jeho předcházející léčbě. Léčil se u několika lékařů, ale nikdo mu nepomohl. Pacient bude přesně popisovat, v čem ho terapeuti špatně pochopili, ale rychle vás přesvědčí, že vy jste jiný. Vy máte stejný pocit a jste přesvědčeni, že mu rozumíte a že budete schopni mu pomoci...“ V tomto okamžiku učitel pozvedl hlas a důrazně pronesl: „Ani nepomyslete na to, že byste tohoto pacienta vzali! Vyhoďte ho z ordinace! Je to s největší pravděpodobností psychopat a nebudete schopni mu pomoct.“

O mnoho let později jsem pochopil, že nás přednášející varoval před šarmem psychopatů, a přední odborníci ve studii psychopatie potvrdili, že rada tohoto učitele byla správná. Je zde úzká analogie s Müller-Lyerovou iluzí. To, co nás přednášející chtěl naučit, se netýkalo toho, jak vnímat pacienta. Učitel považoval za jisté, že sympatie, kterou budeme k pacientovi pociťovat, nebudou pod naší kontrolou; vyplynou totiž ze Systému 1. Ani nešlo o to, abychom se naučili, že obecně máme být vůči svým pocitům ohledně pacienta podezíraví. Chtěl nás naučit, že silná přitažlivost k pacientovi, který má v záznamech opakovaně neúspěšnou léčbu, je nebezpečným znamením – stejně jako šipky na paralelních čarách. Jedná se o iluzi – kognitivní iluzi – a já (Systém 2) jsem byl poučen, jak ji rozpoznat, a dostal jsem radu, abych jí nevěřil a nejednal na jejím základě.

Otázka, která se v souvislosti s kognitivními iluzemi klade nejčastěji, zní, zda se tyto iluze dají překonat. Závěr plynoucí z výše uvedených příkladů není zrovna povzbuzující. Vzhledem k tomu, že Systém 1 pracuje automaticky a nelze ho vlastní vůlí vypnout, bude často obtížné se vyhnout omylům intuitivního myšlení. Zkreslením také nelze vždy zamezit proto, že Systém 2 nemá žádné vodítko k potenciálnímu omylu. A i když takové vodítko existuje, omylům lze zabránit jen zvýšeným monitorováním a usilovnou aktivitou Systému 2. V každodenním životě by však taková neustálá „pohotovost“ nebyla nutně k dobrému a zcela jistě je nepraktická. Kdybychom neustále zpochybňovali své vlastní uvažování, bylo by to nepředstavitelně únavné, navíc Systém 2 je velice pomalý a neefektivní, když má sloužit jako náhrada Systému 1 při provádění rutinních rozhodnutí. To nejlepší, co můžeme udělat, je kompromis: naučit se rozpoznávat situace, ve kterých jsou omyly pravděpodobné, a věnovat zvýšené úsilí vyhnout se omylům tehdy, když jde o něco hodně důležitého. Tato kniha staví na předpokladu, že je snadnější rozpoznat omyly jiných lidí než svoje vlastní.

UŽITEČNÁ FIKCE

Navrhl jsem vám, abyste o těchto dvou systémech uvažovali jako o samostatných subjektech ve vaší mysli, které mají své individuální osobnosti, schopnosti a omezení. Často budu používat věty, ve kterých budou tyto subjekty figurovat jako podměty, například „Systém 2 provádí výpočty.“.

V profesionálních kruzích, kde se pohybuji, se takovéto použití jazyka považuje za prohřešek, protože to vypadá, jako že vysvětluji myšlenky a činy nějakého člověka pomocí myšlenek a činů malých lidiček uvnitř jeho hlavy. Gramaticky se věta ohledně Systému 2 podobá výroku: „Sluha krade drobné.“ Mí kolegové by poukázali na to, že čin sluhy ve skutečnosti vysvětluje zmizení hotovosti, a oprávněně vyslovují pochybnosti o tom, zda věta o Systému 2 vysvětluje, jak se věci počítají. Má odpověď zní, že cílem krátké věty v činném rodě, která přiřazuje výpočty Systému 2, je popis – nikoliv vysvětlení. Má smysl pouze vzhledem k tomu, co již o Systému 2 víte. Je to zkratka pro následující výrok: „Výpočty z hlavy jsou úmyslnou činností, která vyžaduje úsilí, neměla by být prováděna, když odbočujete doleva, a je spojena s rozšířenými zornicemi a zrychleným srdečním pulzem.“

Podobně výrok „Řízení na dálnici za běžných podmínek obstarává Systém 1“ znamená, že řízení auta v zatáčce člověk provádí automaticky a téměř bez úsilí. Také z toho vyplývá, že zkušený řidič může jet po dálnici a současně se bavit se spolujezdcem. A konečně výrok „Systém 2 zabrání Jamesovi, aby na urážku zareagoval hloupě“ znamená, že James by byl ve své reakci mnohem agresivnější, kdyby jeho schopnost záměrné kontroly byla narušena (například v důsledku toho, že by byl opilý).

Systém 1 a Systém 2 hrají v příběhu, který budu v této knize vyprávět, tak důležitou roli, že musím ještě jednou zdůraznit, že se jedná o fiktivní postavy. Systém 1 a Systém 2 nejsou systémy v běžném slova smyslu, tedy entity se vzájemně na sebe působícími aspekty nebo částmi. A také žádnou část mozku nelze považovat za „domovskou“ jednoho či druhého systému. Možná se zeptáte: A jaký má tedy smysl zavádět do seriózní knihy nějaké fiktivní postavy s podivnými jmény? Odpověď zní, že tyto postavy budou užitečné kvůli určitým zvláštnostem ve fungování našich myslí, vaší i mé. Větě lze totiž porozumět lépe, když popisuje, co určitý činitel (Systém 2) dělá, než kdyby popisovala, co je jaké, jaké to má vlastnosti apod. Jinými slovy „Systém 2“ představuje pro větu lepší podmět než „výpočty z hlavy“. Zdá se, že naše mysl – obzvlášť Systém 1 – má zvláštní nadání pro konstrukci a interpretaci dějů týkajících se aktivního činitele, který má určitý charakter, zvyky a schopnosti. O zlodějském sluhovi jste si rychle vytvořili nepříznivé mínění, očekáváte od něj další špatné chování a na nějakou chvíli si ho zapamatujete. A v to také doufám, když budu používat fiktivní postavy systémů.

Proč je ale nazývám Systém 1 a Systém 2, a ne nějak výstižněji, například „automatický systém“ a „záměrný systém“. Z jednoduchého důvodu: trvá déle říct „automatický systém“ než „Systém 1“, a tudíž by to zabralo více místa ve vaší pracovní paměti. A to má svůj význam, protože cokoliv, co zabírá pracovní paměť, snižuje vaši schopnost myslet. Měli byste tedy brát „Systém 1“ a „Systém 2“ jako přezdívky, např. jako Bob a Joe, a identifikovat tím konkrétní postavy, se kterými se budete v průběhu knihy blíže seznamovat. Fiktivní postavy mi usnadňují formulace úvah o hodnoceních, soudech a volbách, a pro vás bude jednodušší pochopit, co chci říci.

HOVORY O SYSTÉMU 1 A SYSTÉMU 2

„Měl takový dojem, ale některé z jeho dojmů jsou iluze.“

„To byla klasická odezva Systému 1. Reagovala na hrozbu ještě předtím, než ji rozpoznala.“

„Teď promluvil tvůj Systém 1. Zpomal a nechej Systém 2, ať převezme kontrolu.“

( 2 )

Pozornost a úsilí

V nepravděpodobném případě, že by se někdo rozhodl tuto knihu zfilmovat, by Systém 2 představoval vedlejší postavu, která by ale byla přesvědčena, že je hlavním hrdinou filmu. Určující vlastností Systému 2 v tomto příběhu je záměrnost jeho fungování, které vyžaduje úsilí – a jeho hlavní charakteristikou je lenost, neochota investovat více úsilí, než je nezbytně nutné. V důsledku toho bývají myšlenky a činy, o kterých se Systém 2 domnívá, že si je zvolil, často řízeny skutečnou hlavní postavou tohoto příběhu – Systémem 1. Existují však životně důležité úlohy, které dokáže provádět pouze Systém 2, protože vyžadují vynaložení úsilí a akty sebekontroly, při kterých je potřeba intuice a podněty Systému 1 překonávat.

MENTÁLNÍ ÚSILÍ

Chcete-li vidět, jak váš Systém 2 pracuje na plné obrátky, vyzkoušejte si následující cvičení; během 5 vteřin vás přivede až na samé hranice vašich kognitivních schopností. Na začátku si vymyslete několik řetězců o 4 číslicích, každý jiný, a napište každý z nich na jednu kartu. Na vrch balíčku karet položte prázdnou kartu. Úkol, který budete provádět, se jmenuje „Přidej-1“. Funguje to takto:

Začněte bubnovat v pravidelném rytmu nebo ještě lépe – nastavte si metronom na rychlost 1 úder za vteřinu. Odejměte z balíčku prázdnou kartu a přečtěte nahlas čtyři číslice na první kartě. Počkejte 2 údery a pak nahlaste řetězec, kde každá původní číslice bude zvětšená o 1. Pokud číslice na kartě jsou například 5294, správná odpověď zní 6305. Tak pokračujete dál, důležité je držet rytmus.

Jen málo lidí se dokáže v rámci úkolu „Přidej-1“ vypořádat s více než čtyřmi číslicemi, ale pokud byste chtěli něco ještě náročnějšího, zkuste úkol ve variantě „Přidej-3“.

Pokud by vás zajímalo, co dělá vaše tělo, když je vaše mysl silně zaneprázdněná, položte na nějaký pevný stůl dva stohy knih, na jeden z nich umístěte videokameru, na druhý položte bradu, zapněte nahrávání a zírejte do kamery, zatímco budete provádět cvičení „Přidej-1“ nebo „Přidej-3“. Na záznamu vám pak měnící se velikosti vašich zornic poskytnou věrohodný důkaz, jak těžká mentální práce to byla.

Na úkol „Přidej-1“ se mi váže řada osobních vzpomínek. V počátcích pracovní kariéry jsem strávil rok na Michiganské univerzitě jako hostující vědecký pracovník v laboratoři, kde se studovala hypnóza. Když jsem pátral po nějakém zajímavém tématu pro výzkum, našel jsem v časopise Scientific American článek, ve kterém psycholog Eckhard Hess popisoval oční zornice jako okno do duše člověka. Nedávno jsem si tento článek znovu přečetl a opět mi připadal velmi inspirující. Článek začíná tím, že Hess popisuje, jak si jeho manželka u něj všimla rozšířených zorniček, když pozoroval krásné obrazy z přírody, a končí dvěma pozoruhodnými obrazy stejné pohledné ženy, která na jednom obraze vypadá tak nějak atraktivněji než na druhém. Je mezi nimi pouze jeden rozdíl: na atraktivnějším obraze má žena rozšířené zornice, na druhém jsou stažené. Hess také psal o beladoně, substanci z rulíku zlomocného, která roztahuje zornice a používá se z toho důvodu v kosmetice, nebo o zákaznících na tržnici, kteří nosí sluneční brýle, aby před prodejci skryli známky svého zájmu.

Mou pozornost obzvlášť zaujalo jedno z Hessových zjištění. Povšiml si, že zornice jsou citlivým indikátorem mentálního úsilí – když lidé měli spočítat z hlavy násobek dvou dvouciferných čísel, zornice se roztáhnou více, pokud je příklad těžký, než když je příklad snadnější. Z jeho pozorování plynulo, že reakce na mentální úsilí se odlišuje od emočního vzrušení. Přestože Hessova práce neměla příliš souvislost s hypnózou, usoudil jsem, že myšlenka viditelného indikátoru mentálního úsilí představuje slibné téma pro vědecký výzkum. Postgraduální student v laboratoři Jackson Beatty mé nadšení sdílel, a tak jsme se pustili do práce.

Spolu s Beattym jsme vybudovali podobné prostředí, jako je vyšetřovna v oční optice, kde účastník experimentu vždy opřel hlavu o bradu na podstavci a hleděl do fotoaparátu. Přitom poslouchal nahrané informace a odpovídal na otázky podle nahraných úderů metronomu. Údery spouštěly každou vteřinu infračervený blesk a vyfocení fotky. Na konci každého experimentu jsme spěchali vyvolat film, pak jsme promítali fotky zornic na plátno a oháněli se pravítkem. Metoda se perfektně hodila pro mladé netrpělivé badatele: věděli jsme výsledky téměř okamžitě a ty vždy vyprávěly jednoznačný příběh.

Zaměřili jsme se s Beattym na úkoly prováděné v tempu, jako je například „Přidej-1“, u kterých jsme přesně věděli, co se děje v mysli účastníka experimentu. Nahráli jsme řetězce číslic do tempa úderů metronomu a požadovali jsme na účastníkovi, aby číslice opakoval nebo po jedné převáděl, a přitom udržoval stejný rytmus. Brzy jsme zjistili, že velikost zornic se vteřinu od vteřiny měnila – reagovala na měnící se náročnost úkolu. Tvar křivky reakce tvořil obrácené V. Pokud jste úkol „Přidej-1“ nebo „Přidej-3“ zkusili, tak víte, že se vynakládané úsilí s každou další číslicí zvyšovalo, pak dosáhlo téměř neúnosné úrovně, jak jste se během pauzy a okamžitě po ní snažili vytvořit přeměněný řetězec, a postupně se uvolnilo, když jste svoji krátkodobou paměť zase „vyprázdnili“. Data o velikosti zornic přesně korespondovala se subjektivním zážitkem: delší řetězce spolehlivě způsobovaly delší rozšíření zornic, transformační úkol úsilí prohluboval a nejvyšší úroveň velikosti se shodovala s maximálním úsilím. Úkol „Přidej-1“ se čtyřmi číslicemi způsobil větší rozšíření zornic než úkol udržet v paměti sedm číslic pro okamžité vyvolání z paměti. Úkol „Přidej-3“, který je mnohem obtížnější, je nejnáročnějším úkolem, který jsem kdy pozoroval. Během prvních 5 vteřin se zornice roztáhnou o 50 % jejich původní velikosti a srdeční tep se zrychlí o zhruba 7 úderů za minutu. Až tak náročně dokáží lidé mentálně pracovat – pokud se od nich vyžaduje ještě větší úsilí, vzdají to. Když jsme účastníkům prezentovali více číslic, než si dokázali zapamatovat, jejich zornice se přestaly rozšiřovat nebo se naopak stáhly.

Několik měsíců jsme pracovali v prostorném suterénu laboratoře a vytvořili jsme zde uzavřený vysílací okruh, který projektoval snímaný obraz zornice účastníka na plátno v chodbě; také jsme mohli slyšet, co se v laboratoři děje. Průměr projektované zornice byl asi 30 cm; sledování, jak se rozšiřuje a zužuje, když její majitel pracoval, poskytovalo fascinující obrázek a také atrakci pro návštěvníky laboratoře. Bavili jsme se a zároveň jsme ohromovali naše hosty tím, jak dokážeme přesně předpovídat, kdy účastník úkol vzdá. Při provádění násobení se zornice obvykle rozšířily do větší velikosti během několika vteřin a zůstaly rozšířené, dokud účastník na problému v duchu pracoval. Když našel řešení nebo když úkol vzdal, okamžitě se stáhly. Když jsme z chodby pozorovali průběh experimentu, někdy jsme jak účastníka, tak naše hosty překvapili otázkou: „Proč jste teď přestal pracovat?“ Odpověď zvnitřku laboratoře obvykle zněla: „Jak jste to věděli?“, na což jsme odpovídali: „Máme okno do vaší duše.“

Neformální pozorování průběhu experimentů z chodby laboratoře přinášela někdy stejně zajímavé informace jako samotný formální experiment. Když jsem jednou jen tak nečinně pozoroval zornici jedné ženy během přestávky mezi dvěma úkoly, učinil jsem důležitý objev. Ponechala i během přestávky hlavu na podstavci, takže jsem mohl sledovat obraz jejího oka, zatímco se věnovala běžné konverzaci s výzkumným pracovníkem. Byl jsem překvapen, že zornice zůstala malá a nijak výrazně se nezvětšila, když žena mluvila a naslouchala. Na rozdíl od úkolů, které jsme studovali, vyžadovala obyčejná konverzace zjevně minimální duševní úsilí – ne více než udržet v paměti dvě nebo tři číslice. To byl můj okamžik prozření – heuréka! Uvědomil jsem si, že úkoly, které jsme pro studii zvolili, obnášejí mimořádné úsilí. Napadla mě i metafora: mentální život – dneska bych mluvil o životě Systému 2 – se normálně odehrává tempem pohodlné chůze, která je občas přerušena epizodami běhání a při vzácných příležitostech zběsilým sprintem. Cvičení „Přidej-1“ a „Přidej-3“ představují sprinty, běžná konverzace procházku.

Zjistili jsme, že lidé, kteří jsou ponořeni do mentálního sprintu, se mohou stát dočasně slepými. Autoři Neviditelné gorily dosáhli toho, aby byla gorila v experimentu „neviditelná“, tak, že udržovali pozorovatele stále zaneprázdněné počítáním přihrávek. Během experimentů s úkolem „Přidej-1“ jsme zaznamenali trochu méně dramatický příklad slepoty. Účastníkům během jejich práce na plátně rychle problikávala série písmen. Měli úkolu „Přidej-1“ přiřadit plnou prioritu, ale zároveň byli požádáni, aby na konci úkolu s číslicemi nahlásili, zda se kdykoliv během pokusu objevilo písmeno K. Hlavní zjištění spočívalo v tom, že schopnost odhalit a nahlásit cílové písmeno se v průběhu deseti vteřin, po které cvičení probíhalo, měnila. Pozorovatelé téměř nikdy nepřehlédli písmeno K, když se ukázalo na počátku nebo blízko ke konci úkolu „Přidej-1“, ale v téměř v polovině případů písmeno přehlédli, když se jejich mentální úsilí blížilo vrcholu – přestože jsme měli fotku jejich široce otevřeného oka zírajícího přímo na písmeno. Neúspěch při detekování písmene postupoval podle stejného modelu „obráceného V“ jako u rozšiřování zornic. Podobnost nám dodala sebedůvěry: zornice byly dobrým měřítkem fyzického vybuzení, které doprovází mentální úsilí, a my jsme mohli postoupit dál a použít tento fakt při zkoumání, jak mysl pracuje.

Podobně jako elektroměr nainstalovaný u vašeho domu či bytu, tak i zornice nabízejí ukazatel momentálního tempa, kterým je odebírána mentální energie. Tato analogie je velmi výstižná: vaše spotřeba elektřiny závisí na tom, co se rozhodnete dělat – zda si v pokoji rozsvítíte nebo si opečete v toustovači plátek chleba. Když zapnete lampu nebo toustovač, bude to odebírat energii, která je pro daný úkon potřeba, ale ne více. Obdobně se rozhodneme, co budeme dělat, ale máme omezenou kontrolu nad tím, kolik úsilí k tomu bude potřeba. Předpokládejme, že vám někdo ukáže čtyři číslice, řekněme 9462, a řekne, že váš život závisí na tom, zda je udržíte v paměti po dobu 10 vteřin. Bez ohledu na to, jak moc chcete žít, nemůžete vynaložit při tomto úkolu tolik úsilí, jako byste byli nuceni investovat při provádění transformací v rámci úkolu „Přidej-3“ se stejnými čtyřmi číslicemi.

Jak Systém 2, tak elektrické okruhy ve vaší domácnosti mají omezenou kapacitu, ale reagují rozdílně na nebezpečí přetížení. Když poptávka po proudu překročí určitý limit, pojistka či jistič daného elektrického okruhu se vypne, což způsobí, že všechna zařízení na okruhu jsou naráz bez proudu. Na rozdíl od toho reakce na mentální přetížení je selektivní a přesná: Systém 2 ochrání nejdůležitější aktivitu, takže ta dostává pozornost, kterou potřebuje; zbylá kapacita se přiděluje vteřinu po vteřině jiným úkolům. V naší verzi gorilího experimentu jsme účastníkům dali pokyn, aby přiřadili prioritu úkolu s číslicemi. Víme, že se tímto pokynem řídili, protože načasování vizuálního cíle (písmena) nemělo na hlavní úkol žádný účinek. Když se kritické písmeno objevilo v době „vysoké poptávky“, účastníci ho prostě neviděli. Když byl transformační úkol méně náročný, míra detekce písmena byla vyšší.

Toto sofistikované přidělování pozornosti se zdokonalovalo během dlouhé evoluční historie. Orientace a rychlá reakce na hrozící nebezpečí nebo naopak na nejslibnější příležitosti zvyšovalo šance na přežití – a tato schopnost se jistě neomezuje pouze na člověka. I u moderního člověka přebírá Systém 1 řízení v naléhavých případech nouze a přiděluje maximální prioritu sebeochraňujícím aktivitám. Představte si, že sedíte za volantem auta, které se neočekávaně dostane do smyku na velké olejové skvrně. Zjistíte, že jste na nebezpečí zareagovali ještě předtím, než jste si ho byli plně vědomi.

Pracovali jsme s Beattym společně jen asi rok, ale naše spolupráce měla velký vliv na následné kariéry nás obou. On se nakonec stal přední světovou autoritou na „kognitivní pupilometrii“ a já jsem napsal knihu s názvem Pozornost a úsilí, která se z velké míry zakládala na poznatcích našich experimentů a následného výzkumu, který jsem pak realizoval příštím rokem na Harvardu. Z měření zornic při provádění mnoha různých úkolů jsme se toho naučili o pracující mysli – kterou nyní nazývám Systémem 2 – opravdu hodně.

Jak se v určitém úkolu zdokonalujete, nároky na energii se zmenšují. Studie mozku ukázaly, že model aktivity spojený s nějakou akcí se mění s tím, jak se dovednosti zvyšují, přičemž je do ní zapojováno méně mozkových oblastí. Podobný účinek má i talent. Vysoce inteligentní jedinci potřebují k řešení problému méně úsilí, což potvrdilo jak měření velikosti zornic, tak mozkové aktivity. Obecný „zákon nejmenšího úsilí“ se týká kognitivní, ale také fyzické námahy. Tento zákon říká, že pokud existuje více způsobů, jak dosáhnout stejného cíle, lidé budou nakonec tíhnout k nejméně náročnému postupu. Podle teorie ekonomie akce představuje úsilí náklady a získání dovednosti je vedeno poměrem přínosů a nákladů. Lenost máme zakořeněnou hluboko v naší přirozenosti.

Úkoly, které jsme zkoumali, se velmi lišily co do účinku na zornice. V základním nastavení byli účastníci vzhůru, vědomí a připraveni pustit se do práce na úkolu – možná na trochu vyšší úrovni vybuzení a kognitivní připravenosti než obvykle. Když měli v paměti udržet jedno nebo dvě čísla, nebo se naučit asociovat slovo s číslem (3 = dveře), produkovalo to spolehlivé účinky na momentální vybuzení nad tento základ, ale tyto účinky byly nepatrné, představovaly pouze 5 % vzrůstu poloměru zornice spojeného s úkolem „Přidej-3“. Při úkolu, kdy se vyžadovalo rozlišovat mezi výškou dvou tónů, docházelo k značně většímu rozšíření zornic. Z nedávného výzkumu vyplynulo, že potlačování tendence číst rozptylující slova (jako to bylo na obr. 2 v předcházející kapitole) také vyvolává mírné úsilí. Testy krátkodobé paměti pro šest nebo sedm číslic byly na úsilí náročnější. Jak si dokážete představit, kdybyste si měli vybavit a říci nahlas své telefonní číslo nebo datum narození vašeho partnera, tak to také vyžaduje krátké, ale značné úsilí, protože musíte celý řetězec držet v paměti (odpověď je uspořádaná). Úkol vypočítat z hlavy násobek dvouciferných čísel a úkol „Přidej-3“ se pak nacházejí na hranici toho, co většina lidí dokáže udělat.

Díky čemu jsou některé kognitivní operace náročnější na úsilí než jiné? Které výsledky si při koupi vyžadují „měnu“ pozornosti? Co z toho, co umí dělat Systém 2, Systém 1 dělat neumí? Nyní máme na tyto otázky alespoň předběžné odpovědi.

Úsilí je nutné k tomu, abychom v paměti udržovali současně několik myšlenek, které vyžadují samostatné akce nebo které se musí zkombinovat podle nějakého pravidla – například když si při vstupu do supermarketu v duchu přeříkáváte nákupní seznam, když si v restauraci vybíráte na jídelním lístku mezi rybou a telecím, nebo když kombinujete překvapivý výsledek ankety s informací, že vzorek byl malý. Pouze Systém 2 se umí řídit pravidly, porovnávat věci podle několika atributů a provádět záměrné volby mezi alternativami. Automatický Systém 1 tyto schopnosti nemá. Systém 1 identifikuje jednoduché vztahy („všichni jsou si podobní“, „syn je mnohem vyšší než otec“) a exceluje v integrování informací o jedné věci – ale nedokáže se zabývat více rozdílnými tématy najednou ani není zběhlý v používání čistě statistických informací. Systém 1 odhalí, že osoba popsaná jako „skromný, slušný člověk, který má smysl pro pořádek a vášeň pro detaily“ se podobá obrázku knihovníka, ale zkombinovat tuto intuici s faktem o statisticky malém počtu knihovníků – to je úkol, který dokáže provést jen Systém 2 (pokud Systém 2 ví, jak to udělat, což platí jen u některých lidí).

K zásadní schopnosti Systému 2 patří osvojit si „nastavení úkolu“: může naprogramovat paměť tak, aby se řídila pokynem, který zruší navyklé reakce. Představte si následující úkol: Spočítejte výskyt všech písmen k na této stránce. Není to úkol, který byste někdy dříve prováděli a není pro vás přirozený, nicméně Systém 2 se ho dokáže ujmout. Bude to vyžadovat jisté úsilí nastavit se na toto cvičení a bude vyžadovat úsilí úkol provést, ačkoliv se budete určitě díky získání určitého cviku postupně zlepšovat. Psychologové při popisu přijetí a ukončení nastavení úkolu hovoří o „exekutivní kontrole“ a neurofyziologové zase identifikovali hlavní oblasti mozku, které se na exekutivní funkci podílejí. Jedna z těchto oblastí je například zapojena vždy tehdy, když je potřeba vyřešit nějaký konflikt. Další je prefrontální oblast mozku, která je podstatně více vyvinutá u lidí než u jiných primátů a která je zapojena do operací, jež spojujeme s inteligencí.

Nyní uvažujme, že na konci stránky, kde jste počítali písmena k, dostanete další pokyn: spočítejte na další stránce všechny čárky ve větách. To bude těžší, protože budete muset překonávat nově nabytou tendenci zaměřovat pozornost na písmeno k. Jedním z významných objevů kognitivní psychologie za poslední desetiletí je to, že přepnutí se z jednoho úkolu na další vyžaduje úsilí, zejména když jste pod časovým tlakem. Právě kvůli potřebě rychlého přepínání jsou úkoly typu „Přidej-3“ nebo násobení prováděné z hlavy tak obtížné. Když provádíte úkol „Přidej-3“, musíte udržovat v pracovní paměti několik číslic současně a každé z nich přiřazovat konkrétní operaci: některé číslice čekají ve frontě na transformaci (připočtení 3), jedna prochází procesem transformace a jiné, již transformované, musí zůstat v paměti pro závěrečné nahlašování. V moderních testech pracovní paměti se po lidech vyžaduje, aby opakovaně přepínali mezi dvěma náročnými úkoly a udržovali v paměti výsledky jedné operace, zatímco provádějí druhou. Lidé, kteří si v těchto testech vedou dobře, mají obvykle i dobré výsledky v testech obecné inteligence. Avšak schopnost řídit pozornost není prostým měřítkem inteligence; měření efektivnosti při řízení pozornosti predikuje výkon dispečerů letového provozu nebo pilotů Izraelského vojenského letectva spolehlivěji než účinky inteligence.

Další hnací mechanismus pro úsilí představuje časový tlak. Když jste prováděli cvičení „Přidej-3“, k časovému tlaku vedl jednak metronom, ale také zatížení paměti. Stejně jako žonglér s několika míčky ve vzduchu – nemůžete si dovolit zpomalit; tempo určuje rychlost, s jakou se v krátkodobé paměti „rozpadá“ její obsah, takže vás to nutí obnovovat a přeříkávat si v duchu informace, než se ztratí. Každý úkol, který od vás vyžaduje, abyste udržovali v mysli několik myšlenek současně, má tento uspěchaný charakter. Pokud nepatříte k těm šťastným lidem, kteří mají velkou kapacitu pracovní paměti, může vás to nutit (resp. vaši mysl) pracovat nepříjemně tvrdě. Ty nejnáročnější formy pomalého myšlení jsou ty, které vyžadují, abyste mysleli rychle.

Určitě jste si při provádění úkolu „Přidej-3“ všimli, jak nezvyklé je pro vaši mysl takto tvrdě pracovat. I když je pro vás myšlení obživou, jen málo mentálních úkolů, kterými se zabýváte v průběhu běžného pracovního dne, obnáší tolik mentálního úsilí jako úkol „Přidej-3“ nebo alespoň tolik jako úkol udržet v paměti krátkodobě šest čísel. Normálně se mentálnímu přetížení vyhýbáme tak, že si rozdělíme úkol do několika jednodušších kroků a mezivýsledky svěříme dlouhodobé paměti nebo papíru namísto pracovní paměti, která se snadno přetíží. Zvládáme dlouhé vzdálenosti tak, že si dáváme na čas, a řídíme své mentální životy podle zákona nejmenšího úsilí.

HOVORY O POZORNOSTI A ÚSILÍ

„Tohle nebudu řešit, když řídím. Je to úkol, který rozšiřuje zornice. Vyžaduje mentální úsilí!“

„Projevuje se u něj zákon nejmenšího úsilí. Bude prostě přemýšlet co nejméně.“

„Nezapomněla na tu schůzi. Když se schůze domlouvala, byla plně zaměřena na něco jiného a prostě tě neslyšela.“

„To, co mi přišlo rychle na mysl, byla intuice ze Systému 1. Budu muset začít znovu a prohledávat paměť uváženěji.“

( 3 )

Líný kontrolor

Každým rokem trávím několik měsíců v Berkeley a k jedné z příjemných věcí tamního pobytu patří, že si každý den vyjdu na asi šestikilometrovou procházku po značené stezce v kopcích, s krásným výhledem na Sanfranciský záliv. Většinou si sleduji čas, který mi procházka zabere, a z této jednoduché zkušenosti jsem získal hodně poznatků o mentálním úsilí. Zjistil jsem si svou průměrnou rychlost, asi 11 minut na kilometr, kterou vnímám jako procházku. Určitě takto vynakládám fyzické úsilí a spálím více kalorií, než kdybych seděl v křesle, ale nezažívám žádné napětí nebo nepohodlí a nemusím se do pohybu nijak nutit. Při tomto tempu jsem schopen přemýšlet a mentálně pracovat. Dokonce bych řekl, že lehké fyzické vybuzení, které tato chůze obnáší, se může promítnout do větší mentální bdělosti.

Také Systém 2 má svoji přirozenou rychlost. I když vaše mysl nedělá nic konkrétního, vydáváte určité množství mentální energie na nahodilé myšlenky a na monitorování, co se děje kolem; nevzniká však žádné napětí. Pokud se nedostanete do situace, která vás nutí k neobvyklé ostražitosti nebo všímavosti, monitorování toho, co se odehrává v okolním prostředí nebo ve vaší hlavě, vyžaduje jen málo úsilí. Při řízení auta činíte mnoho malých rozhodnutí, když čtete noviny, absorbujete určité informace, po ránu vtipkujete se svým partnerem – to vše s malým úsilím, bez napětí. Stejně jako když se v poklidu procházíte.

Normálně je snadné, a vlastně i příjemné, procházet se a současně přemýšlet, ale ve svých extrémech pak tyto činnosti začínají soupeřit o omezené zdroje Systému 2. Můžete si toto tvrzení ověřit pomocí jednoduchého experimentu. Až se někdy budete procházet s přítelem, požádejte ho, aby z hlavy vypočítal, kolik je 23 × 78, a aby to udělal hned. Téměř určitě se zarazí a zastaví se. Mám takovou zkušenost, že mohu za chůze přemýšlet, ale nemohu se věnovat mentální práci, která obnáší velkou zátěž pro krátkodobou paměť. Pokud například musím vymyslet v časovém presu nějakou komplikovanou argumentaci, raději jsem v klidu a raději si sednu, než abych stál. Samozřejmě ne všechno pomalé myšlení vyžaduje takovouto formu intenzivní koncentrace a namáhavých výpočtů – sám jsem na ty nejlepší myšlenky ve svém životě došel při vycházkách s Amosem.

Když při procházce zrychlím nad svou běžnou rychlost, úplně to můj zážitek z chůze změní, protože přechod na rychlejší chůzi s sebou přináší silné zhoršení schopnosti souvisle přemýšlet. Se zvyšováním tempa se mi pozornost stále více obrací k chůzi samotné a k záměrnému (nucenému) udržování rychlejšího tempa. Odpovídající mírou se oslabuje má schopnost dovádět sled myšlenek k nějakému závěru. Při nejvyšší rychlosti, kterou jsem v kopcích schopen udržovat, to je asi při 9 minutách na kilometr, se ani nepokouším myslet na něco jiného. Kromě fyzického úsilí, způsobeného rychlejším pohybem těla po dané trase, musím vynakládat i mentální úsilí na sebekontrolu nutnou k tomu, abych odolal nutkání zvolnit. Sebekontrola a záměrné myšlení zjevně čerpají ze stejné omezené nádrže našeho mentálního úsilí.

U většiny z nás, po většinu času, vyžaduje udržování souvislého sledu myšlenek a příležitostné zapojení do záměrného myšlení také sebekontrolu. I když jsem na toto téma neprováděl systematický výzkum, domnívám se, že časté přepínání mezi úkoly a mentální práce konaná ve spěchu nepatří mezi skutečně příjemné zážitky a lidé se tomu pokud možno vyhýbají. Tímto způsobem se zákon nejmenšího úsilí stává reálným zákonem. Dokonce i bez přítomnosti časového tlaku vyžaduje udržování souvislého sledu myšlenek disciplínu. Kdyby mě někdo pozoroval, kolikrát se během hodiny, kdy píšu, kouknu do e-mailu nebo jdu prozkoumat obsah ledničky, mohl by z mého chování jasně vydedukovat nutkání uniknout a oprávněně by usoudil, že udržet se u práce pro mě vyžaduje více sebekontroly, než jsem schopen dát dohromady.

Naštěstí kognitivní práce není vždy nepříjemná či nudná, a lidé někdy vynakládají neobyčejné úsilí po dlouhou dobu, aniž by museli použít sílu vůle. Psycholog Mihaly Csikszentmihalyi, který vykonal v oblasti studia tohoto stavu „pozornosti bez námahy“ více než kdokoliv jiný, navrhl pro tento jev termín flow, jenž se stal součástí odborného jazyka (v češtině se používá též termín „stav plynutí“). Lidé, kteří prožívají flow, popisují svůj stav jako „stav nenucené koncentrace tak hluboké, že ztrácejí ponětí o čase, o sobě i o svých problémech“, a jejich popis radosti, již tento stav přináší, je tak podmanivý, že ho Csikszenthmihalyi nazval „optimálním prožitkem“. Stav flow může u člověka vyvolat řada různých činností, od malování obrazu po jízdu na motocyklu – a u některých šťastných autorů, které znám, bývá dokonce i psaní knihy optimálním prožitkem. Flow nám jasně odděluje dvě formy úsilí: koncentraci na úkol a záměrnou kontrolu pozornosti. Jízda na motocyklu rychlostí 240 km/hod. nebo hraní soutěžní partie šachu představují určitě činnosti vysoce náročné na mentální úsilí. Ve stavu flow však udržování záměrné pozornosti na tyto napínavé aktivity nevyžaduje uplatňovat sebekontrolu, a tak se uvolňují mentální zdroje, které můžeme nasměrovat na úkol před sebou.

ZANEPRÁZDNĚNÝ A VYČERPANÝ SYSTÉM 2

Dnes se běžně uznává, že jak sebekontrola, tak kognitivní úsilí představují formy mentální práce. Několik psychologických studií ukázalo, že lidé, kteří jsou současně postaveni před náročný kognitivní úkol a před nějaké pokušení, s větší pravděpodobností pokušení podlehnou. Představte si, že máte za úkol zapamatovat si po dobu jedné nebo dvou minut seznam sedmi číslic. Je vám řečeno, že zapamatování číslic máte přiřadit nejvyšší prioritu. Zatímco se vaše pozornost soustřeďuje na čísla, nabídnou vám na výběr mezi dvěma dezerty: hříšným čokoládovým dortem a zdravým ovocným salátem. Důkazy svědčí o tom, že když je vaše mysl zatížena čísly, sáhli byste s větší pravděpodobností po pokušitelském dortu. Když je Systém 2 zaneprázdněný, Systém 1 má na vaše chování větší vliv – a on má mlsný jazýček.

U lidí, kteří jsou kognitivně zaneprázdněni, existuje také vyšší pravděpodobnost, že budou činit sobecká rozhodnutí, používat sexistický jazyk a provádět povrchní úsudky v sociálních situacích. Když memorují a opakují číslice, uvolňuje se kontrola Systému 2 nad jejich chováním. Samozřejmě kognitivní zátěž nemusí být jedinou příčinou slabé sebekontroly – stejný účinek může mít několik skleniček nebo bezesná noc. Sebekontrola lidí typu skřivan se zhoršuje v noci, u lidí typu sova je tomu naopak. A když se člověk příliš stará o to, jak dobře si v daném úkolu vede, také to narušuje jeho výkon, protože se krátkodobá paměť zatěžuje zbytečnými úzkostnými myšlenkami. Závěr z výše uvedeného je jednoznačný: sebekontrola vyžaduje pozornost a úsilí. Můžeme to říci také tak, že kontrolování myšlenek a chování je jedním z úkolů, které provádí Systém 2.

Série překvapivých experimentů, které prováděl psycholog Roy Baumeister a jeho kolegové, nezvratně dokazuje, že všechny varianty záměrného úsilí – kognitivní, emoční nebo fyzické – čerpají alespoň zčásti ze sdíleného poolu mentální energie. V jejich experimentech se více pracuje s těsně po sobě jdoucími úkoly než se současně prováděnými úkoly.

Baumeisterova vědecká skupina opakovaně zjišťovala, že úsilí vůle nebo sebekontroly je unavující: pokud jste se museli přinutit něco udělat, budete pak mít menší ochotu nebo menší sebekontrolu, když je před vás postaven další problém. Tento jev byl nazván vyčerpání ega. V typické demonstraci tohoto jevu byl účastníkům experimentu nejprve promítnut velmi emoční film; někteří účastníci byli předem instruováni, že musí potlačit jakýkoliv projev svých emocionálních reakcí. V bezprostředně následujícím testu fyzické výdrže (jak dlouho vydrží silný stisk ruky na dynamometru navzdory rostoucí bolesti) tito účastníci vykázali horší výkon než ostatní. Emoční úsilí v první fázi experimentu snížilo jejich schopnost vydržet bolest trvalé svalové kontrakce a lidé s vyčerpaným egem proto rychleji podlehli nutkání zbavit se tlaku. V jiném experimentu se ego účastníků nejprve „vyčerpalo“ úkolem, kdy museli sníst zdravé, ale nepříliš vábné potraviny (ředkvičky, celer) a současně odolat pokušení pochutnat si na čokoládě a zákuscích. Později tito lidé dříve než ostatní vzdávali řešení obtížného kognitivního úkolu.

Seznam situací a úkolů, o kterých se dnes s jistotou ví, že vyčerpávají sebekontrolu, by byl dlouhý a rozmanitý. Všechny situace zahrnují konflikty a potřebu překonat přirozenou tendenci. Zde je několik příkladů:

snažit se nemyslet na lední medvědy

zakázat si emoční reakce na dojemný film

provést těsně po sobě několik rozhodnutí, která zahrnují konflikt

pokoušet se na ostatní udělat dojem

reagovat v klidu na nepříjemné chování partnera

interakce s lidmi odlišné rasy (u osob s rasovými předsudky)

Seznam známek vyčerpanosti ega je také velmi různorodý:

odchýlení se od běžných stravovacích návyků

nadměrné utrácení při impulzivních nákupech

agresivní reakce na provokaci

kratší doba výdrže fyzického nepohodlí (viz příklad se silným sevřením ruky)

slabší výkon při kognitivních úkolech a logickém rozhodování

Důkaz je přesvědčivý: aktivity, které kladou vysoké nároky na Systém 2, vyžadují sebekontrolu, a vynakládání sebekontroly je vyčerpávající a nepříjemné. Na rozdíl od kognitivní zátěže souvisí vyčerpání ega alespoň zčásti se ztrátou motivace. Po vynaložení sebekontroly při jednom úkolu nemáte chuť vkládat podobné úsilí do dalšího, ačkoliv byste mohli, kdybyste opravdu museli. V několika experimentech byli lidé schopni odolat účinku vyčerpání ega, když dostali silný popud k tomu, aby to udělali. V kontrastu k tomu, když musíte v krátkodobé paměti udržet šest číslic a současně provádět nějaký úkol, nepřichází zde zvýšené úsilí jako alternativa v úvahu. Vyčerpání ega tedy není stejný duševní stav jako kognitivní zaneprázdněnost.

K nejpřekvapivějším objevům Baumeisterovy skupiny patří, že – řečeno jeho slovy – idea mentální energie je více než pouhá metafora. Nervový systém spotřebovává více glukózy, než většina jiných částí našeho těla, a záměrná duševní aktivita se jeví jako mimořádně náročná na glukózu. Když jste aktivně zabráni do složitého kognitivního uvažování nebo zapojeni do úkolu, který vyžaduje sebekontrolu, klesne vám hladina glukózy v krvi. Jedná se o podobný efekt jako u běžce, který během sprintu vyčerpá glukózu uloženou ve svalech. Zásadním důsledkem této myšlenky je možnost, že účinky vyčerpání ega by se daly odstranit konzumací glukózy, a Baumeister se svými kolegy tuto hypotézu potvrdil v několika experimentech.

Dobrovolníkům v jedné z jejich studií byl promítnut krátký němý film o ženě, se kterou je prováděn rozhovor, a účastníci měli za úkol interpretovat její řeč těla. Zatímco se věnovali tomuto úkolu, objevovala se na obrazovce v pomalém sledu série slov. Účastníci na počátku dostali výslovný pokyn, aby slova ignorovali, a pokud by zjistili, že jejich pozornost ubíhá jinam, měli se přinutit opět soustředit na chování ženy. Bylo známo, že tento akt sebekontroly způsobí vyčerpání ega. Před zahájením dalšího úkolu se všichni účastníci napili limonády. Polovina z nich měla limonádu oslazenu glukózou a polovina umělým sladidlem. Pak měli všichni účastníci provádět úkol, kdy bylo třeba při nalezení správné odpovědi překonat intuitivní reakci. Intuitivní chyby jsou normálně mnohem častější u lidí s vyčerpaným egem a účastníci, kteří vypili nápoj s umělým sladidlem, vykázali očekávaný efekt vyčerpání. Na druhé straně ti, co vypili nápoj s glukózou, známky vyčerpaného ega nejevili. Obnovení hladiny dostupného cukru v mozku zjevně zabránilo zhoršení výkonu. Prokázat, zda úkoly způsobující vyčerpání glukózy také způsobují momentální vybuzení, které se odráží ve zvětšení velikosti zornic a tempa srdečního tepu, bude vyžadovat řadu dalších výzkumů.

V oficiálním periodiku americké Akademie věd Proceedings of the National Academy of Sciences byl nedávno zveřejněn znepokojivý příklad účinku vyčerpání v soudnictví. Nevědomými účastníky této studie bylo osm izraelských soudců, jejichž pracovní náplní je posuzování žádostí o podmíněné propuštění. Tuto činnost provádějí celý den, případy jsou jim prezentovány v náhodném pořadí a u jednotlivých rozhodnutí stráví poměrně krátký čas, v průměru 6 minut. Obvyklým rozhodnutím je zamítnutí žádosti – pouze 35 % požadavků je schváleno. Přesný čas každého rozhodnutí se zaznamenává a doby, kdy soudci mají přestávky na jídlo (celkem tři – dopoledne, v poledne a odpoledne) se rovněž zaznamenávají. Autoři studie se zaměřili na zjištění podílu schválených žádostí v poměru k době, která uplynula od poslední přestávky na jídlo. Podíl schválených žádostí se po každém jídle prudce zvyšoval, dosahoval až 65 %! Naopak během zhruba dvou hodin před dalším nasycením soudce se schvalovací poměr postupně snižoval, a to až téměř k nule těsně před jídlem. Správně se domníváte, že to je velmi nežádoucí výsledek a že autoři pečlivě zvažovali jiné možné příčiny. I nejlepší možné vysvětlení těchto dat však podává špatnou zprávu: unavení a hladoví soudci mají tendenci se uchylovat ke snadnějšímu (= obvyklému) řešení, které znamená zamítnutí žádosti o podmíněné propuštění. Jak únava, tak hlad pravděpodobně hrají svou roli.

LÍNÝ SYSTÉM 2

Jednou z hlavních funkcí Systému 2 je monitorovat a kontrolovat myšlenky a akce, které „navrhuje“ Systém 1: některým z nich dovolí, aby se projevily přímo, a jiné potlačí nebo modifikuje.

Zde je například jednoduchá hádanka. Nepokoušejte se ji řešit rozumově, jen naslouchejte své intuici:

Pálka a míček stojí dohromady 1,10 dolaru.

Pálka stojí o dolar více než míček.

Kolik stojí míček?

Na mysl vám přišlo číslo. To číslo je samozřejmě deset – 10 centů. Charakteristickým znakem této jednoduché hádanky je, že evokuje odpověď, která je intuitivní, přitažlivá a špatná. Teď příklad vyřešte matematicky. Kdyby stál míček 10 centů, celková cena by byla 1,20 dolaru (10 centů za míček a 1,10 dolaru za pálku), nikoliv 1,10 dolaru. Správná odpověď tedy zní 5 centů. Lze předpokládat, že intuitivní odpověď přišla na mysl také těm, kdo nakonec odpověděli správně – nějak dokázali intuici odolat.

Pracoval jsem na teorii úsudku na bázi dvou systémů společně se Shanem Frederickem a on použil logický problém pálky a míče při studiu ústřední otázky této teorie: Jak důkladně Systém 2 monitoruje návrhy Systému 1? Uvažoval, že pokud někdo prohlásí, že míček stojí 10 centů, dozvídáme se o něm významný fakt: tato osoba aktivně nekontrolovala, zda je odpověď správná, a její Systém 2 schválil intuitivní odpověď, kterou mohl při vynaložení trochy úsilí odmítnout. Navíc se dozvíme, že osoby, které daly intuitivní odpověď, opominuly zjevnou sociální nápovědu: mělo jim být divné, proč někdo do dotazníku zahrnuje hádanku s tak zřejmou odpovědí. Neprovedení kontroly ze strany Systému 2 je o to zajímavější, že „náklady“ na kontrolu byly velmi nízké – pár sekund mentální práce (problém je středně obtížný) s lehce napjatými svaly a rozšířenými zornicemi mohlo zabránit trapnému omylu. Lidé, kteří uvedli 10 centů, zřejmě patří k vášnivým zastáncům zákona nejmenšího úsilí. Lidé, kteří se chybné odpovědi vyhnuli, zřejmě mají aktivnější mysl.

Na hádanku o pálce a míči odpovídalo mnoho tisíc vysokoškolských studentů a výsledky jsou šokující. Více než 50 % studentů Harvardu, MIT a Princetonu dalo intuitivní – nesprávnou – odpověď. Na méně výběrových univerzitách činila míra prokazatelného neúspěchu kontrolovat intuici dokonce přes 80 %. Problém pálky a míče je naším prvním setkáním s pozorováním, které se bude v této knize vícekrát opakovat: mnoho lidí má sklon nadměrně důvěřovat své intuici. Kognitivní úsilí je pro ně zjevně trochu nepříjemné a co nejvíce se mu vyhýbají.

Nyní vám ukážu logický argument – dva předpoklady a z nich vyplývající závěr. Pokuste se co nejrychleji určit, zda je argument logicky platný. Vyplývá závěr z těchto předpokladů?

Všechny růže jsou květiny.

Některé květiny rychle vadnou.

Tudíž některé růže rychle vadnou.

Velká většina studentů schválila tento sylogismus jako platný. Ve skutečnosti jde o logickou chybu, protože je možné, že mezi květinami, které rychle vadnou, nejsou žádné růže. Stejně jako u problému pálky a míče se vám hodnověrně vypadající odpověď okamžitě vynořila v mysli. Její potlačení vyžadovalo těžkou práci – neúnavná myšlenka „to je pravda, to je pravda!“ ztěžovala kontrolu logiky a většina lidí si nedala tu práci, aby nad problémem zapřemýšlela.

Tento experiment má burcující důsledky, co se týče uvažování v každodenním životě. Vyplývá z něj, že když lidé věří, že závěr je pravdivý, pak budou velmi pravděpodobně věřit i argumentům, které se objevují na jeho podporu – přičemž tyto argumenty mohou být nesprávné. Je-li do hry zapojen Systém 1, nejprve přichází závěr a argumenty následují.

Jako další příklad uvažujte nad následující otázkou a odpovězte na ni rychle, dříve než budete pokračovat ve čtení:

Kolik vražd je spácháno ve státě Michigan za jeden rok?

Otázka, kterou vymyslel také Shane Frederick, je opět výzvou pro Systém 2. Trik spočívá v tom, jestli si respondent vzpomene, že se ve státě Michigan nachází Detroit, město s velmi vysokou kriminalitou. Studenti v USA tento fakt znají a správně identifikují Detroit jako největší město v Michiganu. Ale znalost určitého faktu neznamená, že máte vyhráno. Fakta, která známe, nám ne vždy přijdou na mysl, když je potřebujeme. Lidé, kteří si vzpomenou, že Detroit je v Michiganu, přidělí výskytu vražd ve státě Michigan vyšší odhady než lidé, kteří si to neuvědomí, ale většina Frederickových respondentů na toto město nepomyslela, když odpovídala ohledně státu. Průměrný odhad u lidí, kteří byli dotázáni na Michigan, je opravdu nižší než odhady podobné skupiny, která byla dotazována na výskyt vražd v Detroitu.

Vinu za neschopnost pomyslet na Detroit lze klást jak Systému 1, tak Systému 2. To, zda se město vybaví v paměti, když se zmíní stát, závisí zčásti na automatické funkci paměti. Lidé se v tomto ohledu liší. V mysli některých lidí je reprezentace státu Michigan velmi podrobná: lidé žijící v tomto státě si o něm s větší pravděpodobností vybaví mnohem více faktů než lidé žijící jinde; nadšení geografové si vybaví více údajů než jiní nadšenci, kteří se specializují na baseballové statistiky; obecně inteligentnější jedinci budou mít s větší pravděpodobností rozsáhlejší znalosti o většině věcí. Inteligence není jen schopnost uvažovat, je to také schopnost najít v paměti relevantní informace a nasadit podle potřeby pozornost. Funkce paměti je atributem Systému 1. Avšak každý má možnost zvolnit tempo a provést aktivní prohledání paměti s cílem najít všechna možná relevantní fakta – stejně jako jste mohli trochu zpomalit a zkontrolovat intuitivní odpověď u logického problému pálky a míče. Rozsah záměrné kontroly a prohledávání je charakteristikou Systému 2, která se u jednotlivých osob velmi liší.

Problém pálky a míče, květinový sylogismus a problém Michiganu/Detroitu mají něco společného. Zdá se, že neúspěch v těchto minitestech může být alespoň do jisté míry věcí nedostatečné motivace, tedy toho, že se člověk dost nesnaží. Každý, kdo může být přijat na dobrou vysokou školu, je určitě také schopen správně vyřešit první dvě otázky a přemýšlet o Michiganu dost dlouho, aby si vzpomněl na největší město tohoto státu a jeho chronické problémy s kriminalitou. Takoví studenti dokážou řešit mnohem složitější problémy, když nejsou v pokušení povrchně přijmout „věrohodnou“ odpověď, která je napadne jako první. Právě snadnost, s jakou se nechají uspokojit natolik, že přestanou přemýšlet dál, je poněkud zarážející. „Líní“ možná vypadá jako příliš drsné hodnocení pro sebemonitorování těchto mladých lidí a jejich Systému 2, ale zdá se, že není přehnané. Ty, kteří se vystříhají hříchu intelektuální lenosti, bychom mohli nazvat „zapojení“. Jsou bdělejší, intelektuálně aktivnější, méně ochotni nechat se uspokojit povrchně věrohodnými odpověďmi a skeptičtější vůči své intuici. Psycholog Keith Stanovich by je označil za racionálnější.

INTELIGENCE, KONTROLA, RACIONALITA

Při zkoumání souvislostí mezi myšlením a sebekontrolou vědci postupně uplatňovali nejrůznější metody. Někteří k problému přistupovali pomocí korelační otázky: Pokud by se měli lidé seřadit podle jejich sebekontroly a podle jejich kognitivních schopností, měli by jednotlivci v obou žebříčcích podobné postavení?

V jednom z nejslavnějších experimentů v historii psychologie postavil Walter Mischel a jeho studenti čtyřleté děti před těžké dilema. Děti dostaly na výběr mezi malou odměnou (jedna čokoládová tyčinka), kterou mohly mít kdykoliv, a větší odměnou (dvě čokoládové tyčinky), na kterou musely za poměrně obtížných podmínek 15 minut čekat. Byly ponechány v místnosti samotné, před sebou měly stůl se dvěma předměty: jednu tyčinku a zvonek, na který mohly kdykoliv zazvonit, aby přivolaly pracovníka a dostaly tyčinku. Experiment byl popsán takto: „V místnosti nebyly žádné hračky, knihy, obrázky ani jiné potenciálně rozptylující věci. Pracovník z místnosti odešel a vrátil se, teprve když uplynulo 15 minut anebo když dítě zazvonilo, snědlo odměnu, vstalo nebo vykazovalo známky stresu.“

Děti byly pozorovány přes jednosměrné zrcadlo a film, který ukazoval jejich chování během doby čekání, u publika vždycky vzbuzuje záchvaty smíchu. Asi polovina dětí zvládla hrdinský skutek 15minutového čekání, a to hlavně tak, že upírala svoji pozornost pryč od lákavé odměny. O deset nebo patnáct let později se vytvořil velký rozdíl mezi těmi, kdo pokušení odolali, a těmi, kdo neodolali. Ti, kteří odolali, měli vyšší úroveň exekutivní kontroly v kognitivních úkolech, zejména schopnost efektivně přerozdělovat svoji pozornost. Jako mladí měli také menší pravděpodobnost, že budou brát drogy. Objevila se výrazná odlišnost i v intelektuálních schopnostech: děti, které prokázaly více sebekontroly jako čtyřleté, měly podstatně vyšší výsledky v testech inteligence.

Tým vědců na Oregonské univerzitě zkoumal v různých směrech vazbu mezi kognitivní kontrolou a inteligencí, včetně pokusu zvýšit inteligenci pomocí zdokonalení kontroly pozornosti. Během pěti 40minutových sezení nechali děti ve věku čtyř až šesti let hrát počítačové hry speciálně navržené tak, aby vyžadovaly pozornost a kontrolu. V jednom ze cvičení například děti pomocí joysticku sledovaly kreslenou kočku a přesunovaly ji do travnaté oblasti, přičemž se měly vyhýbat oblasti s bahnem. Travnatá oblast se postupně zmenšovala a zabahněná zvětšovala, takže aktivita vyžadovala stále více pozornosti. Badatelé zjistili, že trénováním pozornosti se u dětí zlepšila nejen exekutivní kontrola – výsledky neverbálních testů inteligence se také zlepšily a toto zlepšení se udrželo po dobu několika měsíců. V dalším výzkumu stejná vědecká skupina identifikovala specifické geny, které jsou zapojeny do kontroly pozornosti; výzkum dále naznačil, že rodičovské metody rovněž tuto schopnost ovlivňují, a ukázal těsnou spojitost mezi schopností dětí kontrolovat svoji pozornost a jejich schopností kontrolovat své emoce.

HOVORY O KONTROLE

„Vůbec se nemusela nutit nad tím úkolem sedět celé hodiny. Byla ve stavu flow.“

„Měl vyčerpané ego, protože celý den strávil na jednáních. Tak se prostě přepnul na standardní operační postup, místo aby nad problémem přemýšlel.“

„Nenamáhal se zjišťovat, jestli to, co řekl, dává smysl. Má i normálně líný Systém 2, nebo byl neobvykle unavený?“

„Bohužel má tendenci říkat první věc, která jí přijde na mysl. Pravděpodobně bude mít i potíže s oddálením ocenění. Slabý Systém 2.“