Jindřich Kačer

TEMNÉ POČÁTKY ČESKÝCH DĚJIN

Odkud k nám přišli a jak žili první Slované

Copyright © 2021 Jindřich Kačer

V edici H!story vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor a vývojový editor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor

Odborná spolupráce David Kalhous, Petr Luňák, Jiří Macháček, Kristýna Urbanová

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Pavel Junk

Obrázek na obálce Replika Zbručského idolu, archeopark v Chotěbuzi-Podoboře

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-temne-pocatky, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-145-0

Mé ženě Elišce a pořadatelům i účastníkům larpů Perunův stín, boj a pád

Úvod

Co vlastně víme o životě starých Slovanů v 6. až 8. století? Pravda je taková, že s jistotou velmi málo. O jejich každodenním životě, vládcích i politickém uspořádání si toho ve skutečnosti dnešní badatelé dovolují tvrdit méně než jejich předchůdci v 19. století, kdy vlastenecké nadšení popouštělo uzdu fantazie a dalo vzniknout řadě fantastických teorií.

Zavádějící konstrukce tehdejších historiků a průkopníků archeologie jsou v kontextu doby pochopitelné. V důsledku vzedmutého vlastenectví se snažili dokázat jistou nadřazenost a moudrost Slovanů v porovnání s jinými etniky, především Germány. Do určité míry se tak bránili tehdejší germánské „agresi“, protože spousta slovanských národů žila „v područí“ německy mluvících vládců, zejména v podunajské monarchii.

Vzpomeňme si na slavné padělky Rukopis zelenohorský a Rukopis královédvorský, z nichž hlavně ten první měl vypovídat o vysoké úrovni slovanské kultury a jakési rané obdobě „demokracie“ v Čechách před nástupem Přemyslovců. Báseň o Libušině soudu, obsažená v prvně jmenovaném díle, měla údajně vzniknout někdy na přelomu 9. a 10. století, čímž by se stala nejstarší českou písemnou památkou vůbec. K samotnému Libušinu soudu se dostanu ve třetí kapitole knihy, ale už teď můžu prozradit, že ten historický (v podání kronikáře Kosmy a dalších) s ranou demokracií neměl nic společného.

Další velký mýtus, představu o nebojovné holubičí povaze Slovanů a jejich poddajnosti, měl ve skutečnosti na svědomí německý filozof Johann Gottfried Herder, který koncem 18. století ve svých Idejích k filozofii dějin lidstva popsal Slovany jako mírumilovné a dospěl k závěru, že budoucnost patří právě slovanskému živlu, jenž v dominanci nad Evropou vystřídá agresivní živel germánský. Tak mimochodem došlo k zajímavému paradoxu, kdy se slovanští nadšenci 19. století odvolávali na věhlasného německého autora. Jen mírumilovný národ je přece schopný vytvořit klidný a mírový svět, kde poctivá práce a zvelebování půdy převáží nad dobyvačností a násilím.

Ideje panslavismu (všeslovanství) se v některých kruzích braly jako kulturní záležitost, v jiných (nejvýrazněji v Rusku) jako věc politiky a vedly k úvahám nad spojením všech Slovanů do jednoho státu. V obou případech bylo nutné velebit přednosti slovanského etnika. Obzvlášť v tomto směru vynikl česky píšící uherský Slovák a vášnivý rusofil Ján Kollár, jehož Slávy dcera ovlivnila myšlení několika generací buditelů a vlastenců. Kollár se sice věnoval jazykovědě i historii, byl dokonce jmenován profesorem slovanské archeologie na Vídeňské univerzitě, přesto nebyl exaktním vědcem v pravém slova smyslu – a to dokonce ani v uvolněnějších měřítkách své doby. Vždy byl spíše umělcem a básníkem, který dokázal s fakty a smyšlenkami mistrně manipulovat. S velkou pravděpodobností nefabuloval ve zlém úmyslu někoho podvést nebo vodit svůj národ za nos. Ponořil se do „výzkumů“ natolik, že svým konstrukcím věřil, a to včetně takových fantazií, jako že staří Římané byli ve skutečnosti Slované a že latina je slovanský jazyk. K tomuto nezlomnému přesvědčení dospěl při svých cestách po Itálii. Kromě toho vytvářel třeba teorie o tom, že slovanská tvář je typicky veselá a kulatá, zatímco germánská krutá a protáhlá. Dnes nám to může připadat úsměvné o to víc, že moderní výzkumy DNA dokazují, jak se různá etnika ve střední Evropě po dlouhá staletí mísila.

Ideologické zaslepení nebylo vlastní jen éře národního obrození, ale i období komunismu, kdy marxističtí historikové zdůrazňovali slovanskou vzájemnost se Sovětským svazem a dalšími spřátelenými socialistickými republikami – Polskem, Bulharskem či Jugoslávií. Pořád ostatně panovalo soupeření s převážně „germánským“ či „románským“ Západem.

Nad vlasteneckým blouzněním 19. století i leckterými prorežimními úlitbami před rokem 1989 už dnes můžeme mávnout rukou nebo se nad nimi ironicky pousmát. O to menší pochopení bychom však měli projevit vůči nesmyslným teoriím, které se v souvislosti se starými Slovany objevují v posledních třiceti letech. Například roku 1991 vydal filmař a amatérský badatel Antonín Horák knihu O Slovanech úplně jinak, jejíž fantaskností si nijak nezadal s Kollárem. Mimo jiné zcela vážně tvrdil, že báje o Prométheovi hovoří o Praslovanech nebo že starověcí Kréťané mluvili slovanským jazykem, který rozpoznal v nápisech zaznamenaných lineárním písmem A a B (první z těchto písem dosud není rozluštěno). Původ Slovanů tak Horák oproti Kollárovi posunul od Římanů ke starým Řekům, a dokonce k Mínojcům! Jejich přítomnost vlastně viděl ve všech světových kulturách.

Méně křiklavé, ale o to kontroverznější je působení České společnosti rukopisné založené roku 1993, která se dodnes snaží udržet při životě diskusi o pravosti Rukopisu královédvorského a Rukopisu zelenohorského. Přes všechny dávno přinesené důkazy se nevzdávají myšlenky, že oba podvrhy jsou pravé.Stojí za podobnými teoriemi snaha dosáhnout objektivního poznání, nebo spíš podvědomá touha zvýšit prestiž svých (našich) předků?

Pokud se snažíme odhalit pravdu, měli bychom se také oprostit od jakéhokoli „měření sil“ s Germány či Kelty, o Římanech nemluvě. Srovnávání jednotlivých etnik je samozřejmě na místě, ale pouze z toho důvodu, abychom mohli určit společné či rozdílné znaky, případně sledovat šíření kulturních a technologických zvláštností po Evropě. Navíc, jak už zaznělo, zřejmě nelze mluvit o čistých Slovanech a Germánech, protože všechna etnika se neustále mísila dohromady.

Název této knihy má symbolický význam, pro období 7. a 8. století až mimořádně přiléhavý. I když Temné počátky českých dějin mohou znít na první pohled trochu fantasticky, nejedná se o žádný vzestup Temného pána a ani tu není žádná souvislost s Jiráskovým románem Temno, který vykresluje strázně tajných nekatolíků v 18. století. Ohledně informací o tehdejším dění v české kotlině či v povodí řeky Moravy totiž tápeme. S výjimkou stručné zprávy o Sámově říši se nelze opřít o žádné dobové písemné prameny, a nezbývá než se spolehnout na archeologické nálezy, analogie s jinými etniky na podobném stupni rozvoje a pozdější zprávy o příbězích a zvyklostech, které zde po nejstarších Slovanech zůstaly. Pokud se chce kdokoli pokusit o historickou rekonstrukci takové doby, nabízí se mu velký prostor pro domýšlení a vlastní úsudek.

Nejspolehlivější, nejvědečtější a nejracionálnější přístup je čistě archeologický, který popisuje nálezy z dané doby, určuje jejich význam a na základě vědomostí (a někdy i postojů) daného archeologa je zasazuje do užšího či širšího kontextu v dané lokalitě. Jenže tento přístup se také drží nejvíce při zemi a přísně vzato může vést jenom ke katalogu suchých údajů o velikosti polozemnic či jemných nuancích v tvarech keramiky, srpů či radlic. O něco výše „nad zemí“ se pak vznášejí komplexnější popisy tehdejšího života, které sice už potřebují trochu domýšlení, ale stále se drží strohého vědeckého popisu. Podobných knih o Slovanech u nás vyšlo v posledních desetiletích několik a poskytují cenné informace nejen odborníkům, ale i zapáleným a poučeným laikům. I já jsem z nich při psaní této knihy vycházel a v žádném případě nemám v úmyslu je popírat či nahrazovat, přestože zejména starší tituly neměly možnost reflektovat výsledky moderních výzkumů.

Další rovinu do vědeckého přístupu vnesla experimentální archeologie. Název této disciplíny napovídá, že archeologové pomocí experimentů zkoušejí napodobit dobové výrobní či zemědělské postupy (například stavbu domu, pěstování pšenice či mletí mouky). Z pokusů pak odvozují, jak tehdejší lidé pracovali a žili. Tento přístup je mi mimořádně sympatický a do značné míry se od něj odvíjí i text knihy, kterou držíte v ruce.

Kromě toho na základě zmíněných pokusů, nálezů a vědeckých poznatků sestavuji příběhy, které mají rané Slovany plasticky znázornit a vdechnout jim život, což samotné archeologické nálezy nedokážou. Proto jsem se vedle odborného výkladu pustil také do psaní krátkých fiktivních příběhů z pohledu vůdců i prostých vesničanů, aby čtenář získal přibližnou představu, jak se tehdy žilo na vesnicích, případně na prvních hradištích. Do takzvaných „velkých dějin“ tak můžete nahlédnout při jednání Sámovy kmenové rady či v průběhu knížecího rituálu obětování bohům. Přitom však zdůrazňuji, že se jedná o popularizaci současného stavu vědeckého poznání o době starých Slovanů a jejich životě. Nezkouším vyvracet žádné uznávané teorie, pouze se v diskusích o této době přikláním k tomu či onomu názoru historiků.

Tento prvek by se v knize dost možná neobjevil, kdybychom zhruba před deseti lety s přáteli nepořádali trilogii larpu (zkratka z anglického Live Action Role Playing čili živé ztvárnění určitých postav), v níž se hráči vtělovali do úlohy Slovanů, Avarů, Franků či Byzantinců. Vymýšleli jsme pro ně příběhy, které ve svých rolích v součinnosti s ostatními mohli hrát. Ony tři části jsme nazvali Perunův stín, Perunův boj a Perunův pád a ve finále zahrnovaly nahrazení slovanského pohanství křesťanstvím. Byla to pro mě zajímavá inspirace při tvorbě této knihy, protože jsme při larpu simulovali vztahy v rodinách a rodech, ale též mezi kmeny a kulturní střet s jinými etniky.

Doufám, že vás můj netradiční, ale na aktuálním vědeckém poznání založený přístup k výkladu počátků českých dějin bude bavit. A že se díky němu nejen dozvíte nové informace, ale začnete se na „temnou“ dobu 6. až 8. století dívat jinak.

Kapitola 1

Příchod Slovanů a pověst o praotci Čechovi

Všichni jsme byli ve škole odkojeni teorií o tom, že nejstarší Slované sídlili ve své pravlasti, která nejspíš ležela někde u řeky Dněpru, zhruba na území dnešní Ukrajiny. (Jiní badatelé ji hledají spíše mezi Dněprem a Odrou, nebo mezi Dněprem a Vislou.) Někdy v 5. až 6. století se pak měli Slované pod tlakem kočovných kmenů rozejít na tři světové strany. Východní větev měli tvořit předkové dnešních Rusů, Bělorusů, Ukrajinců a Rusínů, západní pak Čechů, Moravanů, Poláků a Slováků, ale i Polabských Slovanů a Lužických Srbů, a nakonec jižní větev založila sídla v oblasti dnešního Bulharska, Severní Makedonie, Chorvatska, Srbska a Slovinska. Zvláštní skupinu pak tvoří baltské národy (Litevci, Lotyši a původní Prusové), které jsou se Slovany spjaty jen volně. Když je však pomineme (což ostatně školní učebnice většinou dělají), zní celá teorie velice jednoduše – navozuje představu obrovského národa, etnika či kmene koncentrovaného na jednom místě, který se dal z náhlého popudu do pohybu a jeho jednotlivé části se prostě přesunuly „o dům dál“, kde se z nich pak vyvinuly moderní slovanské národy. Kéž by šlo dějiny uchopit tak snadno!

Hledání pravlasti

Tato teorie má své kořeny v 19. století, kdy moderní národy potřebovaly nalézt své nejstarší prapředky a dokázat, že jsou národy starobylými, úctyhodnými a ve vypjatějších případech i vyvolenými. To proto museli Češi, Poláci, Bulhaři, Rusové, Chorvati a další hledat své předky co nejdál v minulosti. A když neexistovaly žádné doklady o jejich původu, bylo potřeba alespoň vytvořit „temnou“ slovanskou pravlast, dostatečně vzdálenou od všech civilizovaných míst se znalostí písma, aby o ní nemohly existovat žádné záznamy. Navíc bylo potřeba zdůraznit, že Slované neměli absolutně nic společného s Germány, pod jejichž nadvládou velká část slovanských národů v 19. století „úpěla“.

A proč se tato poněkud zastaralá teorie udržela ve školních učebnicích dodnes? Nejspíš proto, že je jednoduchá, jasná a přehledná, takže si ji žáci základních a středních škol mohou snadno zapamatovat a lze je z ní vyzkoušet.

Na čem je vlastně postavená? Ani národovečtí vědci romantického 19. století si ji nemohli úplně „vycucat z prstu“. Vzhledem k absenci písemných pramenů a nejasnosti archeologických nálezů, které dokládají jen jakési kulturní okruhy rozdělené podle druhu nalezené keramiky (např. keramika pražského typu či okruh Praha-Korčak), bylo potřeba založit předpoklad o stěhování slovanských kmenů na jazyku, či spíše jazycích. I dnes, stejně jako v 19. století, je na první poslech zřejmé, že existuje skupina příbuzných slovanských jazyků s určitým společným základem, takzvanou praslovanštinou, která má blízko ke staroslověnštině, umělému jazyku církevní liturgie a vzdělanosti z 9. století. Pokud tedy čeština vychází ze stejného základu jako polština, ruština, bulharština, srbština, ukrajinština či chorvatština, logicky tyto národy musely mít společné předky. A na základě podobnosti se z nich dají utvořit tři jazykové skupiny, v nichž jsou si jednotlivé řeči ještě podobnější: západní (čeština, polština, slovenština), jižní (chorvatština, srbština, slovinština) a východní (ruština, ukrajinština a svým způsobem i bulharština, byť ta je na hranici mezi jižní a východní skupinou).

Pochybnosti o školním učivu

Nicméně například podle Florina Curty, amerického historika rumunského původu, je to jako důkaz příliš málo. Ve svých knihách The Making of the Slavs: History and Archaeology of the Lower Danube Region, c. 500–700 (Utváření Slovanů: Historie a archeologie dolního Podunají v letech 500–700) a Slavs in the Making: History, Linguistics, and Archaeology in Eastern Europe (ca. 500 – ca. 700) (Slované v procesu utváření: Historie, lingvistika a archeologie ve východní Evropě v letech 500–700) přišel s radikálně odlišnou tezí. Jeho teorie získává čím dál větší uznání především na Západě, ale už je hojně přijímána také v Polsku a zvolna proniká i k nám.

Florin Curta tvrdí, že lingvistické důkazy se dají kdykoli snadno přizpůsobit, přičemž archeologové pak mají tendenci jazykovou tezi potvrdit a záměrně vytvářejí ony kulturní okruhy tak, aby kopírovaly jednoduché základní schéma v podobě pravlasti a tří migračních proudů. Ve skutečnosti je zřejmé, že se slovanské jazyky značně měnily i v následujících stoletích a těžko se můžeme dobrat přesných vzájemných ovlivnění. Například slovenština vznikla až v 19. století na základě lidového nářečí, o němž prakticky neexistují starší záznamy. Proto její pravidla tak hojně vycházejí z češtiny a polštiny.

Navíc je zřejmé, že kulturní zvyky a tradice jako náboženství, rituály či rodinný a sociální život nemusí vůbec souviset s jazykem a s etnicitou. Nic nedokazuje, že lidé vyrábějící keramiku typu Praha-Korčak mluvili všichni stejným jazykem a vyznávali stejné bohy (podobně jako dnes nelze odvodit národní příslušnost podle nošení tenisek a riflí). Tyto skupiny spolu mohly mít něco společného, ale nejsou kvůli tomu nutně totožné.

Kromě toho se Slované žádnými typickými fyzickými znaky neliší od Germánů či Římanů. Jistěže, třeba lidé žijící ve Středomoří mají vlivem podnebí většinou tmavší kůži, ale pořád nejde o jednoznačné rozdíly, jaké můžeme vysledovat třeba mezi černochy a bělochy. Ostatně během několika generací se rozdíly mezi nově příchozími a domorodci smazávají v důsledku vzájemných sňatků a z nich vzešlých potomků.

Během posledních 1 500 let, které uplynuly od první písemné zmínky o Slovanech, se krev všech evropských národů důkladně promíchala. U nás ve střední Evropě máme tolik germánských genů, že můžeme na nějaké čistokrevné „slovanství“ směle zapomenout a ostatní slovanské národy na tom nejsou jinak. Vždyť Bulhaři byli vlastně původně neslovanským kmenem turkotatarského původu, který vládl tamnímu slovanskému obyvatelstvu, až s ním splynul zvyky i jazykem. V samotném Rusku, největším slovanském státě, se projevil vliv Varjagů čili vikingů, příchozích ze Skandinávie, kteří vládli na Rusi od 9. století a rovněž po čase splynuli se slovanským obyvatelstvem. Nemluvě o mongolské Zlaté hordě, která panovala nad ruskými knížectvími od 13. do 16. století.

Není divu, že ani moderní testy DNA nemůžou určit nějaký typicky slovanský či germánský gen, který by zaručoval pravé slovanství či germánství. Například typ chromozomu Y (u mužů se dědí z otce na syna) zvaný R1a je nejvíce rozšířený ve východní a střední Evropě, takže by měl teoreticky zaručovat slovanský původ. U nás ho má však pouhých 36,8 procenta mužů. I když k tomu připočteme ještě 10,8 procenta typicky balkánského typu I2, znamenalo by to, že jen asi 47 procent českých mužů jsou Slované.

Zajímavým příkladem pro srovnání je sousední Rakousko, které má v tomto smyslu velmi podobný genetický profil jako Česká republika. Dalo by se říct, že tamější lidé mají i podobnou mentalitu. Protože se však v Rakousku mluví germánským jazykem, zatímco u nás slovanským, jsou Rakušané vnímáni jako Germáni a Češi jako Slované. Co to vypovídá o genetickém původu? Má DNA vůbec něco společného s etnickou identitou? I podle následujícího osobního příběhu moc ne.

Před časem jsem si v rámci rozhovoru o DNA s genetikem Danielem Vaňkem pro časopis Živá historie nechal zjistit svou haploskupinu.1 Původně jsem předpokládal, že budu muset dávat krev (jde přece o pokrevní linii), ale doktor Vaněk mi jen odebral vatovou tyčinkou z úst vzorek slin. Přestože jsem se vždycky považoval za Slovana srdcem i duší, ukázalo se, že patřím do haploskupiny I1, která je typická pro Skandinávii. Znamená to snad, že můj prapředek v mužské linii byl Germán? Neznamená, protože při rozhovoru s doktorem Vaňkem jsme si vysvětlili, že DNA nemá s etnicitou nic společného.

Zajímalo by mě nicméně, jak se tady můj „praotec“ ocitl. Že by snad patřil k původnímu germánskému osídlení v 1. až 5. století, zůstal tady, když většina ostatních odešla, za manželku si našel nějakou pěknou Slovanku a jeho rod pak se Slovany splynul? Jenže moje haploskupina není typická pro Německo, ale pro Skandinávii. Takže by tu snad nějaký švédský voják za třicetileté války zanechal své sémě? Možné to je, ale pak bych očekával, že budu mít blond vlasy, což je v mém případě přesně naopak. Od dětství mám vlasy černé jako uhel. Vědci už dnes ovšem vědí, že ani to o ničem nevypovídá, protože vlasy se nedědí v otcovské linii a Y-chromozom mluví jen o jednom z mnoha mých předků.

Co z toho všeho plyne pro nejstarší Slovany ve střední a východní Evropě? Napoví nám to citát svatého Isidora ze Sevilly (560–636), jednoho z nejvlivnějších učenců raného středověku, z jehož díla vycházel třeba i český kronikář Kosmas. „Ex linguis gentes, non ex gentibus linguae exortae sunt.“ Čili: „Z řečí vznikly národy, ne z národů řeči.“ Tato teze říká, že určitá skupina (etnikum či kmen), která mluví stejnou či podobnou řečí, má tendenci spojovat se dohromady, vytvářet společnou kulturu a organizační struktury podle své vyspělosti, a především se vymezovat vůči okolí. Poté se nazve nějakým jménem a může z ní vzniknout kmen či národ. Nikde ovšem není psáno, že takových skupin nemůže z jednoho jazyka vzniknout víc.

Utváření kmenové organizace

K čemu tedy došel Florin Curta ve své knize The Making of the Slavs (Utváření Slovanů)? Rozvíjí myšlenku, že původní Slované vlastně neexistovali, natož aby žili v nějaké pravlasti se společnou kulturou a zvyky. Pouze existovaly nějaké skupiny kmenů, které žily za hranicí Byzantské říše, pravděpodobně mluvily společným jazykem, ale prozatím nevytvářely žádné širší společenství ani identitu. Teprve Byzantinci, kteří se s nimi v 6. století tvrdě střetli, je ve skutečnosti stvořili – tím, že se o ně začali zajímat, popisovat jejich zvyky a způsoby a nazývat je společným jménem. Curtova teorie může působit revolučně, ale ve skutečnosti se v podobném duchu uvažuje už několik desetiletí také o původu Keltů, pro které byl nejspíš formativní kontakt se starověkou Římskou říší.

V 6. století tak byli poprvé zmíněni Slované (Sclavini) gótským historikem Jordanem žijícím v Konstantinopoli: „Dácie se rozprostírá v podobě věnce, obklopená strmými Alpami [Karpaty], podél kterých na levém břehu [svahu], jenž směřuje na sever, a to od pramene řeky Visly, se na nesmírných prostorech usadil početný kmen Venetů. I když se jejich jména teď mění podle rodů a sídlišť, nazývají se především Slované [v orig. Sclavini] a Antové. Slované přebývají od města Novietum a jezera zvaného Mursiánské až po Dněstr a na sever až po Vislu. Sídlí v močálech a v lesích místo ve městech. Antové, kteří jsou mocnější než Slované, jsou rozšířeni tam, kde se Černé moře zakřivuje mezi Dněstrem a Dněprem, obě řeky jsou od sebe vzdáleny mnoha stanovišti. Na pobřeží Baltského moře, kde se tok řeky Visly vlévá trojím ústím, sídlí Vidivariové, pocházející z různých národností…“

Zde se poprvé dostáváme k Venetům (či Venedům, Vinidům). Tak se zřejmě nazývali předkové Slovanů, kteří mohli žít údajně už od 2. tisíciletí př. n. l. kdesi v jihoruských stepích. Zmiňují je starořímští dějepisci, ale nic bližšího o nich neříkají. Že by tedy namísto Slovanů žili v oné pravlasti (pokud bychom přijali hypotézu o její existenci) vlastně Veneti, které někteří badatelé nazývají Protoslovany? Podle zmínek v antických pramenech se zdá, že se tito Veneti dělili na Slovany (Sclaviny) a Anty. I když Jordanes označil Anty za mocnější než Slovany, později se situace otočila. Antové se stali víceméně slovanským kmenem (alespoň podle kultury a jazyka), ale sídlili na východě Balkánu a dál na východ podél pobřeží Černého moře, kde byli vystaveni velkému tlaku etnik přicházejících z Asie i z Evropy (Sarmatů, Gótů, Avarů). Navíc se zřejmě dostali do konfliktu se samotnými Slovany. Zejména trestná výprava Avarů kolem roku 602 znamenala pro Anty natolik krutou ránu, že zmizeli z byzantských pramenů a později se podíleli na vzniku kmenového svazu Poljanů, jehož centrum se nacházelo v Kyjevě.

Curta ovšem tvrdí, že Jordanes a další byzantští vzdělanci získávali zprávy o dění za hranicí říše jen zprostředkovaně a že tamní kmeny na základě kusých informací záměrně dělili do skupin, aby se v nich vyznali. Při tom se jim systematičtí Byzantinci snažili přisoudit určité vlastnosti, opět podle útržkovitých zpráv od obchodníků, vojáků či zvědů, a roztřídit je podle nich. Samotní Slované takovou strukturu, jak si ji představovali civilizovaní Byzantinci, mohli jen těžko udržovat.

Ve skutečnosti se podle Curty začali společně organizovat až v bojích s Byzantskou říší. To platí nejen pro Slovany jako celek, ale i pro dílčí národy. Je tedy zřejmé, že určitě nemohl existovat v nějaké pravlasti žádný kmen Čechů (ani Chorvatů, Polanů či Rusů), který by se zvedl a hromadně se v počtu tisíců či desetitisíců osob přesunul do české kotliny, jak evokují ona zjednodušená školská schémata.

Jak mohla migrace Slovanů do budoucích českých zemí v 6. a 7. století vlastně vypadat? Opět můžeme pouze hádat, takže zkusme nastínit několik teorií, o nichž historici uvažují, a zhodnotit, nakolik jsou věrohodné. Obecně se předpokládá, že Slované na naše území přišli ve dvou vlnách, přičemž ta první se tu objevila zřejmě v první polovině 6. století. Dříve se takřka s jistotou uvádělo, že přišli takzvanou Moravskou branou, což je důležitá komunikační stezka procházející mezi Ostravou a Olomoucí. To by znamenalo směrem z Polska. Ale dnes předpokládáme, že putovali i z jihovýchodu, tedy ze Slovenska.

Druhá vlna Slovanů pak přišla na naše území někdy na přelomu 6. a 7. století, když byli Slované od „původních“ sídel na Dunaji vytlačováni Avary, s nimiž doposud sdíleli společné území. K tomuto problematickému soužití se ještě dostaneme.

Otázka putujících skupin

Slované každopádně osídlovali náš kraj postupně a jen sotva zde našli panensky neosídlenou půdu, jak tvrdí kronikář Kosmas: „A poněvadž tato země [Čechy] za těch časů ležela nedotčená rádlem a do té doby ještě do ní nevešel člověk, který by se jí dotkl, uznávám za vhodnější o její úrodnosti či neúrodnosti pomlčet, než říci něco nezaručeného.“ Můžeme jen tušit, že kdysi výrazná moc Germánů v našich končinách slábla i díky rozpadu říše Durynků na západě. Zbylí Germáni proto nebyli dostatečně organizovaní, aby mohli vlně slovanských kolonizátorů vzdorovat.

Migrace vybraných kmenů v 2. až 6. století doplněná o tradiční schéma šíření Slovanů od 6. do 9. století.

Jak tyto příchozí skupinky vypadaly? Dříve se předpokládalo, že z původní pravlasti se vydělilo několik desítek, možná až stovek jedinců obývajících třeba jednu vesnici. Ti pak vytvořili karavanu mužů, žen, dětí i starců, naložili své věci na vozy, případně na záda, dobytek či koně (těch ovšem asi moc neměli), a vyrazili vstříc světlým zítřkům na západ, o němž měli jen velmi nejasné ponětí. Trochu se nabízí paralela s migrací bělošských karavan na americký Divoký západ, kterážto situace byla našim předkům v 19. století dostatečně známá, takže mohli předpokládat, že o třináct století dříve to mohlo probíhat podobně. Motivace i způsob pohybu migrujících Slovanů však byly zřejmě odlišné.

Moderní historici často hovoří o jakémsi toulání vojenských družin, které se zformovaly kolem charismatických vůdců. Putovaly krajem a buď plenily, nebo se nechávaly najmout jednotlivými lokálními náčelníky. Taková vojenská družina obvykle mívala několik desítek členů, maximálně třeba stovku. Byla založena na osobních vztazích – všichni bojovníci se vzájemně znali a věděli, že se na sebe mohou spolehnout – v boji i mimo něj. Příležitostně se několik družin spojilo proti silnému nepříteli do jakéhosi vojska, aby se pak zase rozešly. Ve větším uskupení stovek či tisíců osob se už nešlo spoléhat na běžnou osobní komunikaci a vazby a musela vzniknout složitější organizace včetně určení velitelů oddílů, vojů apod.

Když družiníky putování unavilo, založili vesnici nebo soustavu osad ve vybraném kraji, obvykle u řeky, protože ty měly význam pro obdělávání polí i jako komunikace. V tomto případě zůstává otevřená otázka žen a dětí. Je možné, že tito válečníci své původní rodiny opustili, a když se rozhodli usadit, zabrali si místní ženy (ať už langobardské, bavorské, keltské či slovanské). Buď je koupili od jejich otců a bratrů, nebo je unesli násilím.

Další možnost je, že muži z ozbrojených družin měli základnu, kde hospodařily jejich rodiny a kam se příležitostně vraceli, ať už na zimu, nabrat síly či doplnit zásoby při nedostatku kořisti. Tato varianta připomíná způsob života severských vikingů, jen by se nájezdy odehrávaly po souši a nikoli na dlouhých lodích. V takovém případě mohlo osídlení proběhnout tak, že bojovníci z vojenské družiny objevili příhodné místo k životu, například vesnici, kterou už našli opuštěnou, případně již sami vydrancovali a vyvraždili. Následně vyhodnotili, že je pro ně výhodné přesunout svá sídla do této oblasti, vrátili se pro své rodiny a dovedli je do nového domova.

Jaké vzdálenosti přitom mohli družiníci, případně jejich rodiny překonat? Měli docela širokou oblast působnosti, když uvážíme, že jižní hranici tvořila Byzantská říše na Dunaji a severní hranici Baltské moře (u něhož ovšem sídlily baltické národy, se Slovany pouze příbuzné). Na západě by naráželi na území germánských kmenů, s nimiž se museli buď dohodnout, nebo střetnout, a na východě ležely nedozírné ruské pláně, kde mohli potkat maximálně turkické nomádské kmeny.

Darek vypráví o putování družiny

Poprvé jsem zabil člověka. I když to bylo v boji, cítil jsem se hrozně. Sekl jsem ho do hlavy sekerou, když se sám napřahoval k ráně a nestihl se krýt štítem. Byli jsme v přesile a byl by to zázrak, kdyby nás vesničané dokázali přemoci. Kromě toho jsem ještě musel zneškodnit výrostka, co už si hrál na muže a chtěl bránit svou vesnici. Sekl jsem ho do ruky tak silně, že se vzdal dalšího odporu.

Když bylo po všem, přivlekli jsme mrtvoly na jednu hromadu na kraj dobyté vesnice. Zapálili jsme je, aby jejich duše odešla k bohům. Bránili se statečně, a tak si zasloužili důstojný pohřeb. Byli mezi nimi hlavně muži všeho věku kromě nejmenších dětí a nemohoucích starců. Ale našlo se i pár odvážných žen, které neváhaly, vzaly do ruky sekeru či dlouhý nůž a pokoušely se nám vzdorovat. Teď tu ležely se svými muži. Naše bojovníky jsme pohřbili zvlášť, přičemž vojvoda Brhel za každého z nich pronesl smuteční řeč. Ztratili jsme asi deset mužů. Některé jsem docela dobře znal, ale naštěstí mezi nimi nebyl nikdo z mých nejbližších přátel. Ale vraťme se o pár týdnů zpět.

* * *

V družině jsem patřil k těm nejmladším. Žil jsem teprve své sedmnácté léto, když jsem s ostatními muži poprvé opouštěl rodnou vesnici, abychom našli lepší místo k životu. Urazili jsme velký kus cesty kolem Dunaje a několika dalších řek, než jsme dorazili do kraje, kde bychom se mohli usadit. Cestou jsme se živili lovem lesní zvěře a ryb, ale občas jsme se poměli i v nějaké vsi. Pod pohrůžkou železného ostří nám nikdo pohostinnost neodmítl. Byl jsem tomu rád, neměl jsem dobrý pocit z vraždění nevinných lidí. Každý z nich by doma našel sekeru či kopí a dokázal se bránit, jenže nás bylo moc. Odpor by nedával smysl.

Ani tenhle kraj nebyl výjimkou a zdejší obyvatelé se s námi ze strachu o život a zdraví podělili o své zásoby. Jenže Brhel usoudil, že se mu tady líbí, protože je tu prý lidu málo, a přitom to vypadá, že půda je úrodná a dalo by se tu žít příjemněji než u nás doma, kde v jednom kuse obtěžují Avaři či Římani. Navíc se prý dohodl s dalšími vojvody bojových družin, že vyrazí taky tímto směrem, a kdyby se zdejší chtěli bránit, vzájemně si vypomůžeme. Ale nebylo to potřeba. V jedné vesnici jsme se dozvěděli, kde sídlí germánský vladyka, co si dělá nárok na vládu nad zdejším krajem. Sice se často neukazuje, ale občas se schází se staršiny z ostatních vesnic a radí se s nimi o všem možném. Brhel si promnul ruce a prohlásil, že je to skvělá příležitost. Když zabijeme vladyku, ostatní se nám už ochotně podřídí. Bylo nás asi tolik, že na každého bojovníka z vesnice, kterého měl mít podle slov místních tamější vladyka k dispozici, jsme měli dva své.

A tak jsme se k němu vypravili na „zdvořilostní“ návštěvu v plné zbroji. Brhel dal vladykovi na výběr, jestli se chce sbalit a odtáhnout někam do daleka, jenže to se mu nezamlouvalo. Mluvil jakousi hrdelní řečí, kterou naštěstí Brhel i mnozí další zkušení bojovníci lámaně ovládali. Naučili se ji na svých předchozích výpravách. Germánský vladyka prohlásil, že neodtáhl se svými soukmenovci, kteří opouštěli tento kraj před pár lety, a nehodlá se stěhovat ani teď. Jestli ho prý chceme odtud dostat, můžeme to zkusit. Brhel však nebyl tak hloupý, aby se pouštěl do přímého boje. Věděl, že by hodně ztratil. Dal nám pokyn a všichni jsme z vesnice opatrně vycouvali. Pak stačilo pár dní počkat, aby se Germáni unavili při hlídkách, na nichž museli mít neustále oči na stopkách. Pokusili se sice poslat pro pomoc do jiných vesnic, ale jejich posly jsme šťastně lapili.

Vesnici jsme přepadli asi o týden později za svítání, když pozornost válečníků nejvíce ochabuje. Výsledek už znáte. Z vladykovy vesnice vyvázli bez újmy jen neozbrojené ženy, děti a pár starců. Ani muže jsme nezabili všechny, některé jsme jen vyřadili z boje. I chlapec, co jsem ho sekl do ruky, zůstal v hloučku mezi raněnými. Z těch poddajných naděláme otroky, ostatní budeme muset stejně zabít.

Brhel po odpočinku nařídil rozdělit družinu na dvě skupiny. Jedna měla zůstat na místě, obejít okolní osady a zajistit území. Zároveň se měla spojit s ostatními spřátelenými družinami, abychom se zbytečně nepřeli o stejnou půdu, když můžeme jako sousedé těžit ze spolupráce. Druhá skupina měla připravit zásoby na cestu a vyrazit podél řek domů, aby stihla do zimy přivést naše rodiny a celý zbytek vsi. Do této skupiny určil Brhel otce od rodin, aby své blízké co nejdříve spatřili a mohli je po cestě chránit. Chtěl jsem se k nim přidat, protože se mi stýskalo po matce, obou sestrách a malém bratříčkovi, jenže vojvoda mě zadržel. Prý nemám ženu a děti, a tak tam nejsem potřeba. Manžel mé sestry se s touto skupinou vrací, takže se postará i o ostatní příbuzné.

Zkoušel jsem vojvodu přemluvit, ale nebylo to nic platné. Zůstal jsem s Brhelem. Bojovat s místními jsme museli už jen v jedné vesnici. Naštěstí jsem už přitom nemusel zabíjet. Podařilo se mi při tom zachránit mladou dívku, když si ji chtěl jeden z našich vzít násilím. Popravdě se mi líbí a třeba by se mohla stát mou ženou, přestože její podivné řeči skoro nerozumím. Usadím se s ní tady, postavíme dům, zoráme pole a snad už nikdy nebudu muset na žádnou další válečnou výpravu. Jednou mi to stačilo.

Rozlévání slovanské kultury

V každém případě se Slované před rokem 800 postupně rozšířili od dolního toku Dunaje, kde jsou doloženy jejich střety s Byzancí, až do Polabí, kde víme o sídlech Polabských Slovanů (Obodritů, Veletů, Stodoranů, Ratarů a dalších). Tento přesun nemusel proběhnout najednou. Jelikož hovoříme o období čítajícím několik generací, mohly vojenské družiny přesouvat svá sídla postupně s odstupem několika roků, či dokonce desítek let. Přesto můžeme předpokládat, že se přesídlení o několik set kilometrů (odpovídající cestě ze středního Podunají do české kotliny) mohlo odehrát i během jednoho roku. Tedy pokud bojovníci oblast předem prozkoumali a zajistili cestu pro ženy a děti. Z dolního Podunají k pobřeží Černého moře už by to však bylo obtížnější, protože trasa má skoro patnáct set kilometrů.

Podle Florina Curty „se Slovanstvo od 5. či 6. století slovy klasické filozofie rozlévalo po širých pláních i hornatinách evropského východu jako aristotelovská látka, základní stavební a skladebný prvek lidského universa“. To znamená, že se slovanskými skupinkami se na naše území přesouvala také specifická kultura a spolu s ní i jazyk. Řekněme, že vymezení se vůči civilizované Byzanci mohlo být pro jakékoli skupiny usídlené v dříve zmíněné oblasti mezi Středozemním a Baltským mořem natolik lákavé, že místní obyvatelstvo zkrátka přijalo způsob života příchozích Slovanů a splynulo s nimi. Přijalo i slovanský jazyk, který ovšem poznamenalo vlastními vlivy. Tím se obloukem vracíme k tomu, že Slovany nelze vymezit geneticky, protože lidé, jejichž předkové sídlili ve střední Evropě od prehistorických dob, se stali Slovany stejně tak jako nově příchozí.

Proč se však natolik potřebovali vymezit vůči Byzantské říši, nabízející spoustu civilizovaných výhod? Historik Petr Charvát (inspirovaný rakouským historikem Waltherem Pohlem) uvádí ve své knize Počátky českého státu několik zajímavých zaznamenaných příkladů, jak „barbarům“ (byť tedy germánským) v 6. století civilizovaný systém škodil a utíkali před ním. Zahrnoval totiž nejen pravidelné daně, ale také tlak na přijetí křesťanství a s tím související konfiskace majetku velmoži, kteří si zrovna usmysleli obohatit se na úkor pohanů. Byzantinci se tak někdy chovali i vůči lidem, kteří jim dříve věrně sloužili a bojovali v jejich vojsku. Občas dokonce i k těm, kteří se zcela romanizovali, přijali křesťanství a byzantský způsob života. Pro některé byzantské šlechtice totiž zůstávali pořád přivandrovalými barbary a proti organizované státní moci neměli tito lidé jinou obranu než uniknout z jejího dosahu.

Stýkání a potýkání s Avary

Když jsme u vymezování, měli bychom zmínit i další dvě etnika, s nimiž se Slované potýkali a vůči nimž si museli ujasnit vztahy. Prvním byli již zmínění Avaři, typičtí kočovní pastevci, kteří žili převážně v sedle svých drobných koní, proslavili se lukostřelbou a potřebovali k životu širé rovné pláně. V hornatějším prostředí se necítili dobře, ale zato tam mohli podnikat loupežné nájezdy, což také s radostí činili. Poprvé jsou zmíněni k roku 552 někde na jižním Uralu a dá se předpokládat, že se nedlouho předtím vyčlenili ze skupiny turkických kmenů v Asii, aby putovali směrem na západ. Už kolem roku 558 doputovali k hranicím Byzantské říše, načež uzavřeli s císařem Justiniánem (vládl 527–565) dohodu, že se mohou usadit na jejím území. Následně se zapojili do různých bojů na Balkáně mezi Gepidy, Langobardy a dalšími germánskými kmeny, které tam sídlily. Když však roku 565 mocný císař Justinián zemřel, začali Avaři útočit na samotnou Byzanc a pomalu pronikali do jejího vnitrozemí. Dohoda s „druhým Římem“ tedy vydržela pouhých sedm let. Takové (ne)dodržování smluv a rychlé změny aliancí byly pro dobu stěhování národů a vůbec raný středověk typické.

Pro nás je důležité, že už v této době útočili Avaři na Byzanc i ve spojenectví se Slovany. Roku 567 si založili vlastní říši nazývanou kaganát. Jejím vládcem byl kagan, tedy jakýsi ekvivalent chána. Původně to byl asi především vojenský vůdce, později opravdový vládce, nicméně o jeho pozici a způsobu, jakým uplatňoval vládu, prameny mlčí. Autorita kagana patrně značně upadala po jakýchkoli vojenských porážkách, nicméně první kagan jménem Baian vydržel u vlády až do své smrti roku 602, což napovídá, že avarské výboje byly úspěšné. Kaganát se postupně rozrůstal po celé Karpatské kotlině, takže v jeho rámci žily i početné komunity Slovanů, kteří se museli s nadvládou bojovných kočovníků nějak vyrovnat.

O soužití těchto dvou typově zcela odlišných etnik nám podává truchlivou zprávu Kronika tak řečeného Fredegara ze 7. století. Avary kronikář nazývá Huny, zatímco Slovany ztotožňuje s Vinidy, což je důsledek jeho klasického vzdělání a znalosti antických děl: „Vinidové sloužili již odedávna jako befulkové Hunů, takže kdykoli Hunové vojensky útočili na některý národ, stáli Hunové s celým svým vojskem před táborem. Vinidové bojovali: jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové v touze zmocnit se kořisti vyráželi, jestliže však Vinidové byli přemáháni, opřeni o pomoc Hunů nabývali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, že v bitvě postupovali před Huny a tvořili tak dvojitý šik.

Hunové přicházeli po jednotlivé roky přezimovat ke Slovanům, manželky Slovanů a jejich dcery si brali do lože. Kromě jiných útlaků platili Slované Hunům daně. Synové Hunů, kteří byli zplozeni s ženami a dcerami Vinidů, nechtěli nakonec snášet křivdy a útisk. Odmítajíce vládu Hunů – jak jsem shora připomněl – počali se bouřit.“

Tato ojedinělá zpráva vedla historiky až hluboko do 20. století k představě vesměs slabých poddajných Slovanů, kteří po desetiletí útrpně snášeli avarské jho, aby ho nakonec dokázali svrhnou až pod vedením franského kupce Sáma. Nicméně si musíme uvědomit, že Kronika tak řečeného Fredegara byla napsána v dalekém Burgundsku v době po svržení avarské nadvlády, přičemž bylo zapotřebí nepřátele Slovanů řádně očernit. Frankové stáli v tomto sporu na straně Slovanů, sami se obávali avarské rozpínavosti a kořistnických nájezdů, a tak řečený Fredegar musel jasně zdůvodnit a omluvit, proč k povstání Slovanů došlo. Navíc měli franští kronikáři zprávy zprostředkované, kusé a jen částečně věrohodné. Takzvané Sámově říši věnujeme následující kapitolu, nyní se však podívejme na to, co je na této konkrétní zprávě pravdy.

V posledních desetiletích se historici přiklánějí k názoru, že mezi oběma etniky panovala spíše vzájemná symbióza než vyložený útlak. Nicméně se říká, že na každém šprochu je pravdy trochu. Je zjevné, že Avaři a Slované bojovali bok po boku proti Byzantincům i Germánům. Pěší Slované v bitvě logicky tvořili první sled bojující zblízka a nesli tíhu prvního úderu, zatímco Avaři je zřejmě zdálky podporovali svými luky (přestože sami v bitvách bojovali často jako těžcí jezdci a nikoli jako typičtí lehkoodění nájezdníci). Do boje zblízka se zapojovali až ve druhém sledu, když bitvu definitivně rozhodli a zvrátili vítězství na svoji stranu. Tato taktika vyplývá z rozdílného způsobu boje obou etnik, o podřízenosti Slovanů nedokládá nic. Naopak z toho můžeme usuzovat, že rozhodně neměli onu holubičí povahu, kterou jim rádi přisuzovali národovečtí historici v 19. století. Jestliže Avaři nechali Slovany bojovat po svém boku, pak jistě věřili, že se neobrátí proti nim samým (například že se nespolčí s nepřítelem), k čemuž by mohlo snadno dojít, kdyby příliš trpěli útlakem.

Ostatně tlak na Byzantskou říši vyvrcholil roku 626 útokem spojených slovansko-avarských sil na samotnou Konstantinopol. Dobytí pevné metropole se sice nezdařilo, ale natolik mocný úder určitě nemohlo vést žádné podmaněné otrocké etnikum. Tato spolupráce se navíc odehrávala už v době, kdy zhruba sedmnáct set kilometrů severozápadně odtud vedl Sámo slovanské kmeny proti Avarům. Slované kolem řeky Moravy se tedy zřejmě cítili utlačeni zcela jinak než Slované jižně od Dunaje.

Fredegarem popsané braní slovanských manželek a dcer do lože Avarů se pravděpodobně také dělo, a je to jen další doklad o pestrosti genetické výbavy Slovanů. Ostatně sám kronikář zmiňuje, že proti Avarům povstali jejich synové zplození se slovanskými ženami, kteří jsou ovšem počítáni rovněž za Slovany.

Neměli bychom na to však pohlížet dnešníma očima. Sdílení žen patřilo v některých kmenových společenstvích k tradičním zvykům a tehdejší lidé na tom neshledávali nic špatného. Kočovný způsob života Avarů, kteří se přicházeli na zimu schovat do slovanských vesnic, pak vedl k tomu, že toto sdílení probíhalo spíš jednostranně – avarští muži si zřejmě obvykle brali slovanské ženy spíše než naopak, protože slovanští muži se do sídel Avarů (a tedy k avarským ženám) tolik nedostávali. Z pohledu křesťanských burgundských kronikářů šlo pochopitelně o zvrácený zvyk, který jako křiklavý příklad utrpěných křivd nemohli opomenout.

I na základě archeologických nálezů dnes předpokládáme, že Slované a Avaři žili vedle sebe víceméně pokojně a minimálně zpočátku těžili ze vzájemné spolupráce. Slovanům asi nijak zvlášť nevadilo, že si území jejich vesnice nárokoval jakýsi kagan, ani to, že od nich vybíral daně (přesněji poplatky v naturáliích), což ostatně činil výměnou za poskytnutí vojenské ochrany každý vládce. Sami Slované zatím nikde neutvořili žádný velký slovanský svaz. Ostatně jejich „slovanská identita“ se teprve rodila. Také proto zpočátku neměli žádného vůdce, který by chtěl kaganovi konkurovat, takže avarskou nadvládu nevnímali jako útisk. Avaři dávali slovanským bojovníkům to, co jim chybělo – tedy účinnou rychlou jízdu.

Tak to zřejmě fungovalo alespoň zpočátku, od šedesátých let 6. století. Dá se však předpokládat, že postupem času se začaly vztahy zhoršovat. I proto se vydala ona zmíněná druhá vlna slovanských skupinek na pochod (mimo jiné) směrem k české kotlině. Přesto vliv kagana zřejmě brzy dosáhl také tam, a tak napětí postupně vyvrcholilo oním povstáním vedeným Sámem. Ve střední Evropě se totiž ocitli právě ti nespokojení Slované, zatímco ti spokojenější zůstávali na byzantských hranicích a nadále čile spolupracovali s Avary.

Mladý Vran vypráví o soužití s Avary

Nemůžu se dočkat zimního slunovratu. Budu vysedávat se svými rodiči, bratry a sestrami a už nebudu jen poslouchat, jak děd vypravuje prastaré příběhy o bozích a hrdinech či vychloubačné historky svých bratrů. Letos jsem se konečně dostal na válečnou výpravu a skolil svého prvního nepřítele. Dobře, byl to jen nějaký tupý Říman,2 co se zkoušel bránit dlouhým nožem, ale někde se začít musí. Další jsem posekal při plenění v jiných vesnicích.

S otcem a oběma staršími bratry jsme se na jaře vydali na jih směrem k Cařihradu3. K tomu jsme se samozřejmě ani nepřiblížili, ale už cestou jsme naráželi na kořist. Císař, jehož jméno si ani nepamatuji, nás prý loni pořádně podrazil – nevyplatil dostatek zlata za mír, a tak jsme si letos mohli v jeho vesnicích vzít, co jsme chtěli. Přiznám se, že jsem čekal větší odpor. Tihle Římané nejsou zvyklí bojovat a jejich vojáci se dlouho vůbec neukázali. Otec mě poučil, že tito lidé žijí jinak, než jsme zvyklí my. Nebojují, jenom obdělávají pole a chytají ryby, a přitom se spoléhají na ochranu císaře, který jim v případě potřeby pošle vojsko ze svého sídelního města. Řádili jsme tam skoro dva měsíce, než jsme potkali první římské vojáky.

No potkali… Vlastně jsme je sami vyhledali, poté, co jsme se setkali s Avary. Jsou to šlachovití chlapíci s šikmýma očima, jezdí neuvěřitelnou rychlostí na svých kosmatých koních a prý jsou našimi spojenci, vysvětlil mi otec. Nabídli nám, že když se dáme dohromady, počíháme si na římský oddíl, co odpočívá v jedné z bezejmenných osad kousek na jih. Nakonec to nebylo tak snadné. Na vhodný okamžik jsme si počkali jedno ráno, když ještě většina Římanů odpočívala, my Slovani jsme zlikvidovali hlídky a udeřili na ně v chatrných dřevěných domech. Avaři mezitím obklíčili celou vesnici tak, aby odtamtud nemohla utéct ani myš. Plánovali jsme, že vypukne zmatek, Římané se ani nestihnou chopit zbraně a začnou utíkat pryč přímo do náruče Avarům, načež je společně snadno pobijeme.

Jenže tohle bylo zjevně vycvičené vojsko a podobný útok už nějakou dobu očekávalo. Hlídky jsme nezlikvidovali podle plánu, jeden chlap stihl hlasitě zakřičet, než dodýchal. Ostatní vojáci měli lehké spaní a zbraně po ruce. A tak naši vbíhali do domů, kde si zrovna Římané navlékali zbroje a chystali se k obraně. Když říkám „naši“, myslím tím Slovany, ale já sám jsem jako nováček zůstal v záloze na okraji vsi a čekal, kde bych mohl pomoct. Římané sice byli připravení, ale naštěstí rozstrkaní po celé vsi, takže museli bojovat v malých skupinkách na vlastní pěst. Jeden z mých bratrů jim zabil velitele dřív, než mohl zakřičet patřičné rozkazy. A když se rozhořel boj v domech i mezi nimi, zasáhli Avaři. Když zjistili, jak se věci mají, hnali koně do vsi a ze sedel zasypávali Římany šípy a sekali je. Celkově tam padli čtyři naši a jeden Avar, kterému uklouzl kůň, a pár dalších utrpělo různé šrámy, ale jinak byl náš útok úspěšný. Z poměrně velkého oddílu Římanů přežilo jen šest a z těch jsme vytáhli zprávy o současném stavu vojska v Cařihradě. Pochopil jsem z toho, že císař má málo lidí. Nemohl proti nám vyslat dost oddílů, a i ty díky avarským špehům dopadnou podobně jako ten, co jsme tu dnes porubali.

* * *

Na sklizeň jsme se vrátili domů k rodinám a na podzim vyrazili na kratší výpravu. Avary už jsme přitom spíše jen sotva zahlédli. Po úspěšném boji jsme si rozdělili bohatou kořist. Těšil jsem se, že tuhle zimu si namluvím za nevěstu sousedovic Světlanu, se kterou po sobě už nějakou dobu koukáme a stýkáme se tak, jak se mladí lidé stýkávají. Už předtím bylo jasné, že ze mne bude dobrý válečník, ale teď jsem konečně vyrostl v muže, jakého Světlana určitě neodmítne.

Jenže koncem podzimu mě potkalo nemilé překvapení. Do naší osady zavítali Avaři a hodlali tu přezimovat. Moc práce nezastanou, ale prý nám za to dají díl kořisti. Asi to nebyli ti stejní, co jsme s nimi před pár měsíci rubali Římany, ale ruku do ohně bych za to nedal. Připadají mi všichni hrozně podobní v těch svých kaftanech, se šikmýma očima a černými vlasy spletenými do copů. Doufal jsem, že je vladyka pošle pryč, protože ani přes proklamované „spojenectví“ jsem z nich neměl dobrý pocit. Otec mě však poučil o tom, že se jim zimní „ubytování“ ani odmítnout nedá. Kdybychom to udělali, přivoláme na sebe zlobu kagana, a ten by se nám přišel pomstít. A tak se jeden Avar nastěhoval i do naší rodiny a další ke Slavíkovi, Světlaninu otci. Po pár dnech jsem zjistil, že „náš“ Avar lehá s mými sestrami a otec se tvářil, že je to v pořádku. Za pár týdnů dokonce odešel na noc i s matkou. Je pravda, že jsme si nikdy nepotrpěli na žádné zvláštní ostýchání mezi chlapci a dívkami, ale takové sdílení lože s podivnými cizinci se mi přece jen protivilo. Ale na druhou stranu sestry nemusel nikdo nutit, urostlý Avar se jim líbil. Dokázal jsem si představit, jak to asi vypadá u sousedů. Světlana se se mnou nepřestávala stýkat, ale říkala, že nemůže odmítnout ani toho jejich Avara.

Ptala se, jestli mi to vadí, ale z jejího tónu jsem vycítil, že s tím stejně nic nenadělám. A tak jsem stiskl zuby a řekl, že mě to vůbec netěší, ale jsou to koneckonců naši spojenci, a tak se s tím pokusím smířit. Kývla a mile se na mě usmála. Při večerních pitkách s kamarády vyšlo najevo, že v tom znechucení rozhodně nejsem sám.

Když jsem si Světlanu na jaře bral za manželku, bylo jasné, že čeká dítě. Nechtěl jsem přemýšlet nad tím, kdo je skutečným otcem. Budu to v každém případě já. A kdybych si to snad rozmyslel a Světlanu opustil? To bych sice mohl, ale musel bych si hledat nevěstu jinde, protože jen málokterá z našich dívek zůstala toho roku bez outěžku. Zbyly jen ty ošklivé.

Kam zmizeli Langobardi?

Západní (a vlastně i jižní) Slované se nemuseli vymezit jen vůči Avarům, ale také germánským kmenům. Již od počátku svých dějin, tedy od 6. století, kdy můžeme Slovany sledovat, se Slované na Balkáně podobně jako Avaři zapojovali do místních válek mezi germánskými kmeny. Byzantský historik Prokopios nám zanechal následující příběh ze čtyřicátých let 6. století (tedy ještě před příchodem Avarů) týkající se sporů o následnictví mezi Langobardy:

„Ze synů Risulfa jeden zemřel po nemoci, druhý jménem Ildigis utekl ke Slovanům. Zanedlouho zemřel sám Wakko a langobardská panovnická moc přešla na Waltariho, syna Wakkova. Nedospělému chlapci byl určen za poručníka Auduin, který vykonával vládu. Mimoto měl velkou moc. Jen co mladík v nemoci zemřel, stal se v zemi vládcem.

Když potom vypukla válka mezi Gepidy a Langobardy, jak jsem již uvedl, Ildigis s těmi z Langobardů, kteří ho následovali, přivedl na pomoc velký oddíl Slovanů a sami Gepidé měli v úmyslu vrátit mu vladařský trůn. Po uzavření míru mezi Gepidy a Langobardy začal však Auduin hned v té době žádat Gepidy jako přátele, aby mu vydali Ildigise.“ Pochopitelně v něm král cítil konkurenta v boji o moc. Jenže zase tak velcí přátelé Gepidové nebyli a nehodlali jít Auduinovi jen tak na ruku. „Ti se rozhodli toho člověka [Ildigise] v žádném případě nevydat, ale navrhli mu odtáhnout, kam chce a zachránit se. Ani chvíli neváhal a se svými stoupenci a s několika dobrovolníky z Gepidů znovu uprchl ke Slovanům…“

Jak Žuráň souvisí s výše uvedeným Prokopiovým příběhem? Historici a archeologové dospěli k názoru, že v mohyle pohřbená germánská kněžna je pravděpodobně totožná s jistou Silingou, dcerou herulského krále Rodulfa. Ta se někdy po roce 510 vdala za kronikářem zmíněného Wakka (či Wacha). Ač byla jeho třetí ženou, tak velmi důležitou, protože mu někdy ve třicátých letech porodila nástupce, syna Waltariho. Zatímco Prokopios píše, že Waltari zemřel v důsledku nemoci, moderní historici předpokládají, že mu smrt kolem roku 546 přivodil jeho strýc Auduin, který se následně ujal vlády. Tento násilný převrat zřejmě nepřežila ani Silinga, načež byla právě kolem roku 550 pohřbena do hrobky na Žuráni.

Používali Slované germánské písmo?

Legenda o praotci Čechovi

Leží země v srbském kraji,

Charváty ji nazývají

a v ní kdysi vládl lech,

který nosil jméno Čech.

Neboť dopustil se vraždy,

co rodiny četné měli,

Jak se z Bohemů stali Češi

Kdo pojmenoval naše hory a řeky