Philip E. Tetlock a Dan Gardner

SUPERPROGNÓZY

Umění a věda předpovídání budoucnosti

Copyright © 2015 by Philip Fetlock Consulting, Inc., and Connaught Street, Inc.

All rights reserved.

Podle anglického originálu SUPERFORCASTING The Art and Science of Prediction vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2016. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Petr Koubský, Gabriela Otteová

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ilustrace Joe LeMonnier

Design obálky Christopher Brand

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-superprognozy]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #superprognozy

© Jan Melvil Publishing, 2016, 2018

Více informací také na www.superprognozy.cz

ISBN 978-80-7555-011-8

Věnováno Jenny. Žiješ dál v srdcích svých rodičů, jako kdyby to bylo včera

Řekli o 
SUPERPROGNÓZÁCH

„Superprognózy představují ojedinělou knihu, která vás učiní chytřejšími a moudřejšími. Jeden z velikánů behaviorálních věd odhaluje tajemství úspěšného předpovídání budoucnosti.“

— ADAM GRANT,

autor bestselleru Dávat a brát

„Dobrý úsudek a schopnost předpovídání jsou vzácné, ale ukazuje se, že obojí se lze naučit. Tetlock přinutil prognostiky poměřit síly a odhalil potřebné dovednosti a jejich podstatu. Všichni čtenáři se zájmem o předpovídání se v této knize dozvědí, jak na to.“

— STEWART BRAND,

prezident nadace The Long Now Foundation

„Philip Tetlock proslul dokazováním, že většina expertů nedokáže předpovědět výsledky voleb, války, hospodářské kolapsy a další události o nic lépe než šimpanzi vrhající šipky do terče. Ve své nové brilantní knize předkládá mnohem nadějnější zprávu, která opět vychází z jeho průlomového výzkumu. Dokazuje, že někteří lidé dokážou předpovídat události s přesností vyšší než náhoda. Vysvětluje, že možná to dokážeme i my ostatní, napodobíme-li kritické myšlení takzvaných ,superprognostiků‘. Jde o nejchytřejší a nejsofistikovanější příspěvek do žánru osobního rozvoje.“

— JOHN HORGAN,

ředitel Centra pro vědeckou literaturu Stevensova technologického institutu

„Superprognózy představují ojedinělou knihu, která je zároveň odborná i poutavá. Uvedené lekce jsou exaktní, zábavné a nesmírně praktické. Všichni, kdo se zabývají předpovídáním – to znamená my všichni – by měli okamžitě odložit to, co právě dělají, a přečíst si ji.“

— MICHAEL J. MAUBOUSSIN,

ředitel pro Globální finanční strategie, Credit Suisse

„Na světě neexistuje sociolog, kterého bych obdivoval víc než Phila Tetlocka.“

— TIM HARFORD,

autor knihy Důvtipný zákazník

„Od Delfského orákula přes středověké astrology až po dnešní přehnaně sebejisté experty prognostici buď trpěli bludy, nebo ostatní klamali. Superprognózy jako úplně první odhalují tajemství upřímných, spolehlivých, efektivních a užitečných soudů o budoucnosti.“

— AARON BROWN,

hlavní manažer rizik, AQR Capital Management, autor knihy The Poker Face of Wall Street

„Sokrates začal formulí ,poznej sám sebe‘, Kahneman přispěl vědeckým základem v Myšlení, rychlé a pomalé a Tetlock k tomu nyní v Superprognózách přidal něco, co můžeme všichni prakticky využít.“

— JUAN LUIS PEREZ,

ředitel globální divize, UBS Group Research

KAPITOLA 1

SKEPTIK-OPTIMISTA

Všichni jsme prognostici. Kdykoli uvažujeme nad změnou povolání, sňatkem, koupí domu, investicemi, uvedením produktu na trh nebo odchodem do důchodu, rozhodujeme se na základě svých představ o tom, jak se vyvine budoucnost. Tato očekávání jsou prognózy neboli předpovědi. Často předpovídáme sami pro sebe. Dějí-li se však větší události – kolabují trhy, hrozí války, vůdcové selhávají – obracíme se na odborníky, na ty nejpovolanější. Čekáme radu od lidí, jako je Tom Friedman.

Pracujete-li v Bílém domě, můžete ho najít v Oválné pracovně s prezidentem Spojených států při hovorech o Blízkém východu. Patříte-li mezi jednatele některé z firem žebříčku Fortune 500, můžete ho zahlédnout ve švýcarském Davosu v salonku s miliardáři řídícími hedgeové fondy a se saúdskými princi. Jestli se nezdržujete ani v Bílém domě, ani ve švýcarských nóbl hotelích, můžete si přečíst jeho sloupky pro New York Times a jeho bestsellery, které vám prozradí, co se děje dnes a proč a co přijde příště.1 Čtou je miliony lidí.

Bill Flack stejně jako Tom Friedman předpovídá globální události. Po jeho postřezích je však mnohem menší poptávka.

Bill celé roky pracoval pro americké Ministerstvo zemědělství v Arizoně – „zčásti práce s krumpáčem a lopatou, zčásti s tabulkami“ – ale nyní žije v Kearney v Nebrasce. Bill je rozený Nebrasčan. Vyrostl v Madisonu, farmářském městě. Jeho rodiče vlastnili a vydávali noviny Madison Star-Mail, ve kterých se psalo převážně o místních zemědělských slavnostech a sportovních událostech. Na střední škole pilně studoval, pak získal bakalářský titul na Univerzitě v Nebrasce. Odtamtud přešel na Arizonskou univerzitu. Chtěl dosáhnout doktorského titulu z matematiky, ale uvědomil si, že na něco takového nemá schopnosti („Pěkně jsem se vymáchal ve vlastních omezeních...“), a proto skončil. Nedá se však říct, že by to byl ztracený čas. Díky hodinám ornitologie se z Billa stal zapálený pozorovatel ptáků, a jelikož Arizona nabízí pro tuto činnost ideální podmínky, mohl v rámci částečného úvazku chodit na terénní vědecké výpravy. Nakonec získal práci na Ministerstvu zemědělství a nějakou dobu v ní setrval.

Billovi je padesát pět a je v důchodu, přestože tvrdí, že kdyby mu někdo nabídl práci, zvážil by ji. Takže má dost volného času. Část svého času tráví předpovídáním.

Bill odpověděl zhruba na tři sta otázek typu „Anektuje Rusko v příštích třech měsících oficiálně další ukrajinské území?“ a „Vystoupí příští rok některá země z eurozóny?“. Tyto otázky jsou velice důležité. A taky velice složité. Korporace, banky, ambasády a zpravodajské služby se s podobnými otázkami potýkají neustále. „Odpálí Severní Korea do konce roku jadernou zbraň?“ „Kolik dalších zemí nahlásí v následujících osmi měsících výskyt viru ebola?“ „Stane se v příštích dvou letech z Indie nebo Brazílie stálý člen Rady bezpečnosti OSN?“ Některé z těchto otázek jsou alespoň pro většinu z nás naprostou záhadou. „Přizve NATO k akčnímu plánu členství (MAP) v příštích devíti měsících nové země?“ „Uspořádá Kurdská regionální vláda letos referendum o nezávislosti?“ „Vyhraje-li výběrové řízení na poskytování internetových služeb v šanghajské zóně volného obchodu za dva roky nečínská firma, budou mít čínští občané přístup k Facebooku a/nebo Twitteru?“ Když Bill vidí podobnou otázku poprvé, nemusí mít tušení, jak na ni odpovědět. „Co je proboha šanghajská zóna volného obchodu?“ může si říct. Umí se však důkladně připravit. Shromáždí fakta, porovná protichůdné argumenty a dospěje k odpovědi.

Na předpovědích Billa Flacka nikdo nezakládá svá rozhodnutí a nikdo ho nežádá, aby se o své myšlenky podělil na CNN. Nikdy nedostal pozvánku do Davosu do diskusního panelu vedle Toma Friedmana. To je však velká škoda. Protože Bill Flack je neobyčejný prognostik. Víme to, protože všechny jeho předpovědi byly opatřeny datem, zaznamenány a jejich přesnost posoudil tým nezávislých vědeckých pracovníků. Jeho dosavadní výsledky jsou vynikající. Bill není jediný. Na tytéž otázky odpovídají tisíce dalších lidí. Všichni se výzkumu účastní jako dobrovolníci. Většina z nich není tak dobrá jako Bill, ale zhruba 2 % ano. Jsou mezi nimi inženýři a právníci, umělci a vědci, burzovní makléři i ostatní podnikatelé a zaměstnanci, profesoři a studenti. S mnoha z nich se v této knize seznámíte – s matematikem, filmovým režisérem a několika důchodci, kteří se s vámi podělí o své nevyužité nadání. Říkám jim „superprognostici“, protože přesně těmi jsou. Potvrzují to spolehlivé důkazy. V této knize se budu především snažit vysvětlit, proč jsou tak dobří a jak se jejich umění mohou přiučit i ostatní.

Bylo by velice zajímavé zjistit, jak si naši bezejmenní superprognostici vedou v porovnání s intelektuální celebritou formátu Toma Friedmana. Na tuto otázku se však dá odpovědět jen velice těžko, protože přesnost Friedmanových předpovědí nikdy nikdo důkladně netestoval. Jeho příznivci a kritici samozřejmě mají takový nebo jiný názor – například že „s tím Arabským jarem to trefil přesně“ nebo že „tu invazi do Iráku v roce 2003 teda vůbec nedal“ nebo že „rozšíření NATO předpověděl jako jasnovidec“. O jeho výsledcích však neexistují žádná tvrdá data – jen nekonečná řada názorů a ničeho jiného.2 Taková je realita. Média nám každý den přinášejí předpovědi, aniž by uváděla nebo se alespoň ptala, jak dobří ve skutečnosti jsou prognostici, kteří je sestavili. Korporace a vlády každý den platí prognostikům, kteří jsou možná jasnozřiví, možná zbyteční, nebo něco mezi tím. My všichni – vůdcové národů, lídři firem, investoři a voliči – každý den činíme zásadní rozhodnutí na základě předpovědí nezjistitelné kvality. Manažera baseballového týmu by ani nenapadlo najmout hráče, aniž by nejprve prostudoval statistiku jeho výsledků. Dokonce i fanoušci čekají, že na obrazovkách a světelných tabulích uvidí statistiky hráčů. Když však dojde na prognostiky, jejichž rozhodnutí pro nás mají mnohem větší význam než všechny baseballové zápasy, spokojíme se s nevědomostí.3

Ve světle těchto informací nám může připadat rozumnější spoléhat spíše na předpovědi Billa Flacka. I na předpovědi mnoha čtenářů této knihy bychom mohli spoléhat, protože se ukazuje, že předpovídání není dar, „který prostě máte, nebo nemáte“. Je to dovednost, kterou je možné rozvíjet. V této knize se dozvíte jak.

TEN O ŠIMPANZOVI

Chci ten vtip pokazit, takže začnu hned jeho pointou – průměrný odborník je zhruba stejně přesný jako šimpanz házející šipky.

Možná jste tuto anekdotu již slyšeli. Je proslulá – v některých kruzích dokonce i nechvalně. Objevila se v denících New York Times, Wall Street Journal, Financial Times, v týdeníku Economist a v dalších médiích po celém světě. Probíhalo to následujícím způsobem. Jistý vědec sestavil velkou skupinu odborníků – akademiků, expertů na různá témata a podobně – aby sestavili tisíce předpovědí o ekonomice, akciích, volbách, válkách a dalších problémech. Po čase tento výzkumník ověřil přesnost předpovědí a zjistil, že průměrný odborník byl zhruba stejně úspěšný, jako kdyby hádal úplně náhodně. V tom však pointa nespočívá, protože „náhodné hádání“ není vtipné. Pointa se týká šimpanze házejícího šipky. Protože šimpanzi jsou legrační.

Tím vědcem jsem byl já a nějakou dobu mi zmiňovaný vtip nevadil. Moje studie byla nejzevrubnějším hodnocením odborného úsudku ve vědecké literatuře. Byla to dlouhá dřina, která mi zabrala zhruba dvacet let, od roku 1984 do roku 2004. Výsledky byly bohatší a mnohem konstruktivnější, než naznačuje ona pointa. Ten vtip mi však nevadil, protože zvýšil povědomí o mém výzkumu (ano, je to tak, i vědci si dokážou vychutnat svých patnáct minut slávy). Navíc jsem metaforu s šimpanzem házejícím šipky použil já sám, takže si vlastně nemůžu moc stěžovat.

Nevadilo mi to také proto, že vtip podtrhuje relevantní fakt. Otevřte jakékoli noviny, podívejte se na jakoukoli zpravodajskou relaci v televizi, a najdete odborníky předpovídající budoucí události. Někteří jsou opatrní. Jiní jsou odvážní a sebevědomí. Hrstka z nich tvrdí, že jsou vizionáři schopní nahlížet desítky let do budoucnosti. Až na pár výjimek se neobjevují před televizními kamerami proto, že by skutečně ovládali schopnost předpovídání. O přesnosti bývá řeč jen velice zřídka. Staré předpovědi jsou stejné jako staré zprávy – brzo se na ně zapomene – a po expertech většinou nikdo nechce, aby srovnali svá tvrzení s tím, co se skutečně stalo. Veřejně vystupující experti mají nepopiratelné nadání pro jednu věc – umějí přesvědčivě vyprávět poutavé příběhy, a to jim vlastně stačí. Mnoho z nich zbohatlo díky prodávání neověřených předpovědí vedoucím pracovníkům velkých firem, představitelům vlády a běžným lidem, kteří by sice nikdy nespolkli lék s neznámými účinky, ale pravidelně platí za předpovědi stejně pochybné jako elixíry od středověkého mastičkáře. Tito lidé – a jejich zákazníci – si zaslouží šťouchanec do žeber. Byl jsem rád, když jim ho můj výzkum uštědřil.

Uvědomil jsem si ale, že jak se šířily zprávy o mé práci, její sdělení postupně začalo mutovat. Můj výzkum prokázal, že průměrný expert si při předpovídání mnoha politických a ekonomických otázek počínal srovnatelně s člověkem, který jen náhodně tipuje. „Mnoho“ však neznamená „všechny“. Nejsnáze bylo možné náhodu porazit při předpovídání blízké budoucnosti, zhruba rok vzdálené. Čím vzdálenějšího období se otázky týkaly, tím nepřesnější byly odpovědi – k míře úspěšnosti šimpanze házejícího šipky se přiblížily předpovědi vzdálené tři až pět let. Tento poznatek byl důležitý. Prozrazuje nám totiž něco o mezích odbornosti ve složitém světě – a také mezích schopností dokonce i v případě superprognostiků. Dopadlo to však stejně jako u tiché pošty, když si děti postupně šeptají zprávu a na konci se diví, jak moc se změnila. Během neustálého převypravování se skutečné sdělení zamotalo a jemné nuance s ním spojené se ztratily úplně. Zpráva se omezila na pouhé „všichni experti na prognostiku jsou k ničemu“, což je nesmysl. Některé verze byly ještě vulgárnější – jako například „experti nevědí víc než šimpanzi“. Z mého výzkumu se stala berlička pro nihilisty, pro něž je budoucnost z podstaty nepředpovídatelná, a pro diletantské populisty trvající na používání slova „odborník“ výhradně ve spojení s přídavným jménem „takzvaný“.

A tak mě ten vtip omrzel. Můj výzkum nepodporoval takto extrémní závěry a ani já jsem se jim necítil nijak nakloněn. Dnes to platí o to víc.

Mezi popírači a zastánci odborníků a jejich předpovědí je spousta prostoru pro vymezení rozumných stanovisek. Popírači mají v jistém ohledu pravdu. Na prognostickém trhu jsou i pochybní kšeftaři s nejistými poznatky. Existují také pravděpodobně nepřekonatelné meze toho, co lze předpovědět. Naše touha nahlédnout do budoucnosti vždy překoná naše chápání. Popírači však zacházejí příliš daleko, když veškeré předpovídání odsoudí jako zbytečný podnik. Věřím, že je možné nahlížet do budoucnosti, přinejmenším v některých situacích a do určité míry, a že jakýkoli inteligentní, vnímavý a pilný jedinec si dokáže osvojit potřebné dovednosti.

Můžete mě nazývat skeptikem-optimistou.

SKEPTIK

Chcete-li pochopit skeptickou polovinu zmíněného označení, představte si mladého Tunisana tlačícího dřevěný vozík naložený ovocem a zeleninou po prašné cestě na trh v tuniském městě Sídí Bú Zíd. Když mu byly tři roky, umřel mu otec. Svou rodinu živí tak, že za půjčené peníze nakoupí zboží do vozíku a doufá, že prodá dost ovoce a zeleniny, aby splatil dluh a něco málo mu ještě zůstalo. To se opakuje každý den. Jednoho rána k němu ale přijde policie a sdělí mu, že mu seberou váhy, protože porušil jakési nařízení. On ví, že je to lež. Prošacují ho, ale nemá žádné peníze. Policistka mu dá pohlavek a urazí jeho zesnulého otce. Seberou mu váhy a vozík. Muž si pak jde stěžovat na městský úřad. Tam mu sdělí, že potřebný úředník má právě schůzku. Muž odchází ponížený, rozzuřený a bezmocný.

Vrátí se s kanystrem benzinu. Celý ho na sebe vylije, škrtne zápalkou a vzplane.

Závěr tohoto příběhu je neobvyklý. V Tunisku a v celém arabském světě je chudých pouličních obchodníků nespočet. Policejní korupce je velice rozšířená a k podobnému ponižování dochází den co den. Nikoho to nezajímá – pouze policii a její oběti.

Ale toto konkrétní ponížení, k němuž došlo 17. prosince 2010, dohnalo šestadvacetiletého Muhammada Buazízího k sebezapálení a vyvolalo vlnu protestů. Policie zasáhla s obvyklou brutalitou. Protesty se rozšířily. Tuniský diktátor, prezident Zín Abidín bin Alí navštívil Buazízího v nemocnici a doufal, že tím uklidní veřejnost.

Buazízí zemřel 4. prosince roku 2011. Nepokoje vzrostly. Bin Alí 14. ledna utekl do pohodlí exilu v Saúdské Arábii a tím ukončil 23 let své kleptokracie.

Celý arabský svět vše zaraženě sledoval. Pak vypukly protesty v Egyptě, Libyi, Sýrii, Jordánsku, Kuvajtu a Bahrajnu. Egyptský diktátor Husní Mubárak byl po třiceti letech u moci nucen odstoupit z funkce. Jinde protesty přerostly v povstání a povstání zase v občanské války. Takové bylo Arabské jaro – a začalo u jednoho nebohého muže, který se nijak zvlášť nelišil od mnoha ostatních obětí policejní šikany. Jenže nikdo z těch před ním neodstartoval takovou řetězovou reakci.

Ohlédnout se do minulosti, načrtnout pravděpodobný příběh a spojit Muhammada Buazízího se všemi událostmi vyvolanými jeho činem tak, jak jsem to právě udělal já, je jedna věc. Tom Friedman stejně jako mnoho dalších elitních expertů exceluje v podobných rekonstrukcích, zejména pokud jde o Blízký východ, který tak dobře zná díky své úspěšné kariéře korespondenta New York Times v Libanonu. Kdyby Tom Friedman toho osudného rána byl v Tunisku, dokázal by nahlédnout do budoucnosti a předpovědět sebevraždu upálením, nepokoje, svržení tuniského diktátora a vše, co pak následovalo? Jistěže ne. To by nedokázal nikdo. Díky svým vědomostem o dané oblasti mohl Friedman vzít v potaz vysokou míru chudoby a nezaměstnanosti, rostoucí počet zoufalých mladých lidí, bující korupci a nekonečné represe a mohl usoudit, že Tunisko a další arabské země jsou časovaná bomba. Jenže tentýž závěr by mohl vyvodit jakýkoli jiný pozorovatel rok před ním. Nebo o dva roky dřív. O Tunisku, Egyptu a několika dalších zemích jste stejné tvrzení mohli pronést už před desítkami let. Možná to vždycky byly časované bomby, ale nikdy nevybuchly. Až do 17. prosince 2012, kdy policie zašla až příliš daleko.

Americký meteorolog Edward Lorenz v roce 1972 napsal publikaci s poutavým názvem „Predictability: Does the Flap of a Butterfly’s Wings in Brazil Set Off a Tornado in Texas?“ (Předpovídatelnost: Způsobí mávnutí motýlích křídel v Brazílii tornádo v Texasu?). Deset let před sepsáním práce Lorenz náhodou zjistil, že drobné odchylky při zadávání vstupních dat do počítačových simulací počasí – například 0,506 namísto 0,506127 – mohou vést k radikálně odlišným dlouhodobým předpovědím. Tento poznatek stál za zrodem „teorie chaosu“: v nelineárních systémech (jako je například atmosféra) mohou i malé změny počátečních podmínek narůst do obřích rozměrů. V zásadě je tedy možné, že jediný motýl v Brazílii mávnutím křídel způsobí tornádo v Texasu – i když celé roje dalších brazilských motýlů mohou mávat křídly celý život a nikdy nevyslat sebemenší poryv větru. Lorenz samozřejmě netvrdil, že onen motýl „způsobuje“ tornádo ve stejném smyslu, jak můžu například já způsobit rozbití sklenice, když do ní uhodím kladivem. Myslel to tak, že kdyby onen konkrétní motýl v dané chvíli nemávl křídly, celá ta nesmírně komplexní síť atmosférických akcí a reakcí by se chovala úplně jinak a tornádo by se nemuselo vytvořit – stejně jako by možná nikdy nenastalo Arabské jaro, přinejmenším ne ve stejné době a rozsahu, kdyby policie nechala Muhammada Buazízího onoho rána roku 2012 dál prodávat ovoce a zeleninu.

Edward Lorenz přesunul vědecké smýšlení blíže ke stanovisku, že předpovídatelnost má pevně vytyčené meze, což je velice hluboká filozofická otázka.4 Vědci po staletí předpokládali, že narůstající vědění musí zákonitě vést k lepší předpovídatelnosti, protože svět je jako hodinový stroj – neskutečně obrovský a složitý hodinový stroj, ale nic víc než to. Čím víc se vědci dozvídali o jeho mechanismech a souhře jeho soukolí, závaží a pružin, tím lépe dokázali zachytit jeho chod pomocí deterministických rovnic a předpovídat, jak se zachová. Francouzský matematik a astronom Pierre-Simon Laplace tento sen rozvedl v roce 1814 do logického extrému:

Současný stav světa můžeme považovat za důsledek jeho minulosti a příčinu jeho budoucnosti. Mysl, která by v určitém bodě znala všechny síly, jež uvedly přírodu do pohybu, a všechny věci, z nichž se příroda skládá, a přitom by tato mysl byla dostatečně rozsáhlá na rozbor takovýchto dat, v jediném vzorci by dokázala vyjádřit pohyby největších těles ve vesmíru i těch nejmenších atomů; pro takovou mysl by nic nebylo nejisté a budoucnost by před jejíma očima byla stejně přítomná jako minulost.

Laplace tuto imaginární entitu nazval „démon“. Měl za to, že kdyby znala veškerou přítomnost, dokázala by předpovídat veškerou budoucnost. Byla by vševědoucí.5

Lorenz tuto iluzi zbořil. Je-li hodinový stroj symbolem dokonalé laplaceovské předpovídatelnosti, pak jeho protikladem je lorenzovský mrak. V hodinách biologie na střední škole nás učili, že mraky vznikají, když se vodní pára sráží kolem částic prachu. Zní to jednoduše, ale vznik konkrétního mraku – jeho tvaru – závisí na komplexních interakcích mezi kapkami. Aby tyto interakce zachytili, potřebují tvůrci matematických modelů pracovat s rovnicemi, jež jsou velmi citlivé na nepatrné změny v datech – změny na úrovni efektu motýlího křídla. I když tedy zjistíme o způsobu vytváření mraků vše, co se zjistit dá, nebudeme schopni předpovědět výsledný tvar konkrétního mraku. Můžeme jen čekat. Nejironičtější je, že vědci dnes vědí nesrovnatelně více než jejich kolegové před sto lety a mají k dispozici mnohem větší výpočetní sílu, ale co se dokonalé předpovídatelnosti týká, jsou mnohem nejistější.

To je podstatný důvod pro „skeptickou“ polovinu mého postoje „skeptika-optimisty“. Žijeme ve světě, kde činy jednoho téměř bezmocného muže mohou odstartovat řetězovou reakci celosvětového dosahu – která se v různé míře projeví na nás všech. Žena z předměstí Kansas City může mít za to, že Tunisko je jiná planeta a její život s ním nijak nesouvisí. Kdyby ale její manžel pracoval jako navigátor vzdušných sil na nedaleké Whitemanově letecké základně, nejspíš by ji překvapilo, kdyby zjistila, že čin jednoho neznámého Tunisana vedl k protestům, ty se přerodily v povstání a svržení diktátora, pak k protestům v Libyi, které přerostly do občanské války vedoucí k zásahu NATO v roce 2012 a k tomu, že její manžel musel nad Tripolisem chránit americkou letku před protileteckými střelami. Tato konkrétní spojitost je snadná. V jiných případech bývá těžké je odhalit, ale jsou všude kolem nás; souvisejí s cenami za benzin a s dočasným propouštěním zaměstnanců ve firmě na druhém konci ulice. Žijeme ve světě, kde motýl v Brazílii může znamenat rozdíl mezi dalším slunečným dnem v Texasu a ničivým tornádem. Proto je zcela zavádějící myslet si, že by kdokoli z nás dokázal předpovídat vzdálenou budoucnost.6

OPTIMISTA

Uznáme-li však meze předpovídatelnosti, v žádném případě to neznamená, že tím odsoudíme všechny předpovědi jako naprostou zbytečnost.

Podívejme se pozorněji na běžný den v životě zmiňované ženy z předměstí Kansas City. V 6.30 ráno si vloží dokumenty do kufříku, nasedne do auta, jede po obvyklé trase do práce a zaparkuje v centru. Stejně jako každé ráno projde kolem soch lvů do kancelářské budovy pojišťovny Kansas City Life Insurance Company postavené v řeckém stylu. Chvíli u svého stolu zpracovává a vyplňuje tabulky, v 10.30 se účastní konferenčního hovoru, stráví pár minut prohlížením zboží na Amazonu a do 11.50 odpovídá na e-maily. Potom jde se sestrou do malé italské restaurace na oběd.

Život této ženy ovlivňuje řada nepředvídatelných faktorů – od lístku do loterie v její kapse po Arabské jaro vedoucí k tomu, že její manžel koordinuje letecké mise nad Libyí, a po skutečnost, že cena benzinu vzrostla o pět centů za galon, protože došlo k převratu v zemi, o níž nikdy neslyšela. Existuje však mnoho dalších věcí, které jsou poměrně předpovídatelné. Proč odešla z domu v 6.30? Nechtěla se zaseknout ve špičce. Jinými slovy předpovídala, že dopravní situace bude později mnohem horší – a měla téměř naprosto jistě pravdu, protože dopravní špičky jsou vysoce předpovídatelné. Během řízení neustále předjímala chování ostatních řidičů – že na křižovatce zastaví na červenou; že se budou držet ve svém pruhu a při odbočování dají znamení o směru jízdy. Předpokládala, že účastníci konferenčního hovoru v 10.30 se k němu opravdu připojí, a měla pravdu. Sraz se sestrou před restaurací domluvila na dvanáctou, protože podle provozní doby restaurace otevírala právě v tu dobu a provozní doba představuje spolehlivý zdroj informací.

Podobné předpovědi všichni děláme běžně, zatímco jiní lidé stejně pravidelně sestavují předpovědi, které utvářejí náš život. Když žena z našeho vyprávění ráno zapnula počítač, nepatrně zvýšila odběr elektřiny v Kansas City, stejně jako všichni ostatní pracovníci. Kolektivně způsobili prudký nárůst spotřeby elektřiny, jako ostatně každé ráno během pracovního týdne. Žádný problém tím však nevznikl, protože výrobci elektřiny tyto náhlé změny předpokládají a přizpůsobují jim svou produkci. Když žena navštívila Amazon, webová stránka jí nabídla určité produkty, které by se jí mohly líbit, na základě předpovědi odvozené z jejích předchozích nákupů a historie prohlížení a na základě podobného chování milionů dalších návštěvníků. Na internetu se neustále setkáváme s prediktivními operacemi (Google personalizuje výsledky vyhledávání tím, že nahoru umisťuje odkazy, které nám podle něj budou připadat nejzajímavější), ale probíhají tak hladce, že si jich téměř nikdy nevšimneme. A nakonec je tu i pracoviště zmiňované ženy. Pojišťovna Kansas City Life Insurance Company se živí předpovídáním invalidity a smrti a je v tom skutečně dobrá. To neznamená, že ví, kdy přesně umřu, ale má reálnou představu o tom, jak dlouho člověk mého věku a profilu (pohlaví, příjmy, životní styl) bude pravděpodobně žít. Kansas City Life byla založena v roce 1895. Kdyby její pojistní matematici nebyli dobří prognostici, firma by už dávno zbankrotovala.

Velká část naší reality je předpovídatelná tímto způsobem, některé věci lze předpovědět i přesněji. Před chvílí jsem si vygoogloval, kdy zítra vyjde a zapadne slunce v Kansas City ve státě Missouri, a předpovědi byly na minutu přesné. Tyto predikce jsou spolehlivé, ať už se týkají zítřka, pozítří nebo padesát let vzdálené budoucnosti. Totéž platí v případě přílivu a odlivu, zatmění Slunce a měsíčních fází. Tohle všechno můžeme s dostatečnou přesností předpovídat na základě „mechanických“ vědeckých zákonů a můžeme tak uspokojit Laplaceova prognostického démona.

Je zřejmé, že v každé z těchto předpovídatelných oblastí může dojít k nečekané změně. Dobrá restaurace s největší pravděpodobností vždy otevře podle provozní doby, ale nemusí tomu tak být vždy, a to z mnoha různých důvodů – manažer může zaspat, může dojít k požáru, propuknutí pandemie či k jaderné válce nebo se při fyzikálním experimentu může vytvořit černá díra, která do sebe vtáhne celou sluneční soustavu. Totéž platí pro vše ostatní. Kdyby někdy v následujících padesáti letech vychýlil Zemi z oběžné dráhy kolem Slunce obří vesmírný objekt, přestaly by platit i předpovědi východů a západů Slunce. V životě není nic jisté – dokonce ani smrt a daně, vezmeme-li v potaz možnost vynálezu technologií umožňujících nahrát obsah mozku na cloudovou výpočetní síť a vznik budoucí prosperující občanské společnosti umožňující financování státu z dobročinných darů.

Je tedy realita spíše jako hodinový stroj, nebo jako mraky? Je budoucnost předpovídatelná, nebo ne? Tato rozdělení jsou nesprávná, první z mnoha, o kterých se v knize dočtete. Žijeme ve světě hodinových strojů a mraků a pestrého shluku dalších metafor. Nepředpovídatelnost a předpovídatelnost nejistě koexistují ve spletitých propletených systémech našich těl, společností a vesmíru. Předpovídatelnost se odvíjí od toho, co konkrétně se pokoušíme předpovědět, o jak vzdálené budoucnosti je řeč a za jakých podmínek.

Podívejme se na doménu Edwarda Lorenze. Předpovědi počasí jsou obvykle, za běžných podmínek, celkem spolehlivé, když se týkají jednoho až dvou dnů v budoucnosti. Pro třetí, čtvrtý, pátý den a dál už se předpovídatelnost snižuje. Ohledně počasí za týden se můžeme klidně obrátit na šimpanze házejícího šipky. Nelze tedy říct, že počasí je, nebo není předpovídatelné, ale že je předpovídatelné jen do jisté míry za určitých podmínek. U jakýchkoli přesnějších předpovědí musíme postupovat velice opatrně. Vezměte si například něco tak prostého jako vztah mezi časem a předpovídatelností – obecně platí, že do čím vzdálenější budoucnosti nahlížíme, tím hůře ji dokážeme vidět. Existuje však řada výjimek, úspěšných dlouhodobých předpovědí. Předpověď pozitivního vývoje akcií na burze vám může vycházet po mnoho let – do chvíle, než se všechno otočí a zkrachujete. Předpověď, že dinosauři budou stát na vrcholku potravního řetězce, byla po miliony let sázkou na jistotu – než asteroid zapříčinil katastrofu, díky níž se otevřely ekologické niky pro drobného savce, ze kterého se nakonec vyvinul druh schopný předpovídat budoucnost. Pomineme-li fyzikální zákony, neexistují žádné univerzální konstanty, a proto je velmi těžké oddělit předpovídatelné od nepředpovídatelného. Obejít se to nijak nedá.

Meterologové to vědí lépe než všichni ostatní. Sestavují mnoho předpovědí a dennodenně ověřují jejich přesnost – a díky tomu víme, že předpovědi počasí na den až dva dopředu jsou obvykle poměrně přesné, zatímco týdenní předpovědi zase tak přesné nejsou. Díky těmto analýzám dokážou meteorologové zdokonalovat své chápání fungování počasí a upravovat své modely. Potom to zkoušejí znovu. Předpovědět, změřit, zkontrolovat. Zopakovat. Díky tomuto neustálemu zlepšování jsou předpovědi počasí dobré a neustále se o něco zdokonalují. Jejich zdokonalování má však své meze, protože počasí je učebnicovým příkladem nelinearity. Čím dále se prognostik pokouší dohlédnout, tím více nastává příležitostí pro chaos, který může mávnutím motýlích křídel odvanout všechna očekávání. Díky skokovému vývoji výpočetních technologií a neustálému zlepšování prognostických modelů se zmiňované meze posunou o kousek dál do budoucnosti. Takového pokroku je však čím dál těžší dosáhnout a je v podstatě ekonomicky nevýhodný. Jak moc se může rozvinout? To nikdo neví. Známe však současné meze a to samo o sobě představuje úspěch.

Prognostici při svém úsilí mnohdy tápou ve tmě. Nevědí, jak dobré jsou jejich předpovědi z krátkodobého, střednědobého ani dlouhodobého hlediska – a netuší, jak dobré by mohly být. Mají přinejlepším nejistou předtuchu. Postup „předpovědět–změřit–zhodnotit“ totiž funguje pouze na omezeném poli high-tech předpovídání, například při práci makroekonomů v centrálních bankách, odborníků na marketing a finančnictví ve velkých firmách nebo expertů na veřejné mínění, jako je Nate Silver.7 Mnohem častěji to je tak, že předpovědi vzniknou a potom… nic. Přesnost se ověřuje málokdy, a když už, tak dost nepravidelně a nedůsledně na to, aby se daly vyvodit jakékoli závěry. Proč tomu tak je? Z největší části jde o problém na straně poptávky. Příjemci předpovědí – vlády, podniky a veřejnost – nevyžadují žádné potvrzení přesnosti. Nedochází tak k žádnému měření, tedy ani k žádnému hodnocení. A bez zhodnocení se nelze zlepšovat. Představte si svět, v němž lidé rádi běhají, ale nemají tušení, jak rychle běží průměrný jedinec a jak rychle může běžet ten nejlepší. Svět, kde by se běžci nikdy nedohodli na základních pravidlech – zůstat na trati, dát se do pohybu po výstřelu, skončit po uběhnutí určené vzdálenosti – a kde by při tom nebyli žádní nezávislí pořadatelé a časoměřiči zaznamenávající výsledky. Jak velká je pravděpodobnost, že se v takovém světě začnou zlepšovat časy běžců? Velice nízká. Běhali by nejlepší z nich tak rychle, jak člověku umožňují jeho fyzické předpoklady? Zřejmě ne.

„Zaráží mě, jak zásadní je měření pro zlepšování stavu člověka,“ napsal Bill Gates. „Můžete dosáhnout neskutečného pokroku, nastavíte-li si jasný cíl a najdete způsob měření cesty k dosažení tohoto cíle… Možná vám to připadá jako úplně základní věc, ale je velice překvapivé, jak často to lidé nedělají a jak těžko se to dá dělat správně.“8 Bill Gates má naprostou pravdu ohledně toho, co pohání pokrok. Je překvapivé, jak ojediněle se to děje při předpovídání. V tomto ohledu prognostika ani neudělala první krok a nenastavila si jasný cíl.

Možná si říkáte, že cílem předpovídání je předpovídat budoucnost přesně, ale tak tomu ve skutečnosti často není, nebo alespoň ne tak docela. Účelem předpovědí občas bývá pobavit. Vezměte si například Jima Cramera a jeho ztřeštěné výstupy na CNBC nebo Johna McLaughlina, moderátora show The McLaughlin Group, který své hosty bujaře vybízí, aby předpovídali pravděpodobnost událostí „na stupnici od nuly do desíti, kde nula představuje nulovou pravděpodobnost a deset naprostou metafyzickou jistotu“. Předpovědi se často používají k propagaci politických programů a k podnícení aktivity – na tom přesně staví aktivisté varující nás před hrůzami, které nastanou, nezačneme-li se chovat jinak. Některé prognózy mají za úkol ohromit – třeba v případě bank, které zaplatí slavnému expertovi, aby jejich bohatým klientům prozradil, jaká bude globální ekonomika v roce 2050. Jiné předpovědi mají zase utěšovat – uklidnit své adresáty a ujistit je, že jejich přesvědčení je správné a budoucnost se bude odvíjet podle očekávání. Takovéto prognózy mají nejraději nekritičtí zastánci příslušného názoru. Představují pro ně ekvivalent teplé vany.

Tato směsice cílů bývá málokdy brána na vědomí, a proto je těžké vůbec začít pracovat na měření a zdokonalování. Je to zmatená situace, která se podle všeho nijak nelepší.

Přitom je však tato stagnace jedním z hlavních důvodů, proč jsem skeptik-optimista. Víme, že u velké části věcí, které lidé chtějí předpovídat – u politiky, ekonomie, finančnictví, byznysu, technologií, každodenního života – za určitých okolností do jisté míry předpovídatelnost existuje. Je toho však mnohem víc, o čem nemáme tušení. Pro vědce je nevědomost vzrušující. Je to příležitost k bádání; čím více neznámého, tím větší příležitost. Díky zcela zarážejícímu nedostatku důslednosti v tolika oblastech předpovídání je tato příležitost obrovská. Chceme-li ji uchopit, stačí nám jediné – nastavit si jasný cíl (přesnost) a přistoupit seriózně k měření.

Přesně to dělám většinu své kariéry. První fází byl výzkum, který dospěl k výsledku s šimpanzem házejícím šipky. Druhá fáze odstartovala v létě roku 2011, když jsem se svou partnerkou ve výzkumu (a v životě) Barbarou Mellersovou spustil projekt Good Judgment Project (Projekt dobrého úsudku) a vyzval dobrovolníky, aby se přihlásili a předpovídali budoucnost. Jedním z nich byl Bill Flack. Kromě něj ještě pár tisíc dalších v prvním roce a další tisíce v následujících čtyřech letech. Ve výsledku se více než dvacet tisíc intelektuálně zvídavých laiků pokusilo odhadnout, jestli se rozrostou protesty v Rusku, prudce poklesne cena zlata, index Nikkei se zarazí někde kolem 9 500, zda na Korejském poloostrově vypukne válka, a odpovědi na mnoho dalších otázek ohledně komplexních celosvětových problémů. Různě jsme měnili podmínky experimentu a díky tomu jsme dokázali změřit, které faktory zlepšují schopnost předpovídání, do jaké míry, v jakém časovém rámci a také to, jak dobré předpovědi mohou být, navrství-li se na sebe nejlepší postupy. Zní to snad jednoduše. Jednoduché to však nebylo. Byl to vyčerpávající projekt, který vyžadoval veškeré nadání a píli multidisciplinárního týmu z Kalifornské univerzity v Berkeley a Pensylvánské univerzity.

Good Judgment Project (GJP) byl sice velký, ale byl pouze součástí mnohem rozsáhlejšího výzkumného počinu financovaného IARPA (Organizace pro pokročilé výzkumné zpravodajské projekty). Nenechte se odradit názvem. IARPA je součástí americké zpravodajské komunity a spadá pod jejího ředitele. Má za úkol podporovat odvážné výzkumné projekty, které by mohly zlepšit činnost americké zpravodajské služby. Velkou část z jejích aktivit totiž tvoří předpovídání celosvětového politického a ekonomického vývoje. Podle jednoho hrubého odhadu pracuje ve Spojených státech dvacet tisíc zpravodajských analytiků, kteří vyhodnocují všechno od menších hlavolamů po velké události, jako je například pravděpodobnost izraelského útoku na íránská jaderná zařízení nebo odchod Řecka z eurozóny.9 Jak úspěšné jsou všechny tyto prognózy? Na tuto otázku také neexistuje jednoduchá odpověď, protože zpravodajci nemají výraznou potřebu utrácet peníze za ověřování, stejně jako mnoho největších prognostiků. Tato zdráhavost může mít řadu méně či více ospravedlnitelných důvodů, ale k tomu se dostaneme později. Důležité je, že předpovídání je neskutečně důležité pro národní bezpečnost, ale přesto nelze s jistotou říct, jak přesné je, nebo jestli je alespoň stejně dobré jako prognózy dvaceti tisíc zaměstnanců organizace s několikamiliardovým rozpočtem. IARPA se to rozhodla změnit a uspořádala prognostický turnaj, při němž se utkalo pět vědeckých týmů vedených předními výzkumníky v oboru. Jejich úkolem bylo sestavit přesné předpovědi ohledně závažných otázek, kterými se zpravodajští analytici zabývají každý den. Good Judgment Project byl jedním z těchto pěti týmů. Každý tým v praxi zároveň fungoval jako výzkumný projekt a mohl si zvolit libovolné metody. Všechny bez rozdílu však musely ráno v 9 hodin (EST) odevzdat své prognózy, a to každý den od září 2011 do června 2015. Týmy musely předpovídat odpovědi na stejné otázky ve stejnou dobu; turnaj tak zajistil vyrovnané herní podmínky – a bohatý zdroj dat o tom, co, kdy a jak dobře funguje. IARPA v průběhu čtyř let položila účastníkům téměř pět set otázek o světovém dění. Časové rámce byly kratší než v mém předchozím výzkumu a většina prognóz se týkala budoucnosti vzdálené nejméně jeden měsíc a nanejvýš jeden rok. Celkem jsme shromáždili více než jeden milion individuálních předpovědí budoucnosti.

V prvním roce porazil GJP oficiální kontrolní skupinu o 60 %, v druhém roce jsme kontrolní skupinu překonali o 78 %. Tým GJP také porazil své konkurenty ze spřízněných univerzit, včetně Univerzity v Michiganu a MIT, s velkým rozdílem, od 30 % do 70 %. Dokonce předčil i profesionální zpravodajské analytiky, kteří mají přístup k utajeným informacím. Po dvou letech se GJP dařilo o tolik lépe než ostatním konkurentům z akademické sféry, že se IARPA rozhodla ostatní týmy vyřadit.10

Podrobnostmi se budu zabývat později, nyní jen zmíním dva nejdůležitější závěry, které tento výzkum přinesl. Prvním závěrem je, že schopnost předpovídání je reálná. Někteří lidé – například Bill Flack – jí mají na rozdávání. Nejsou to žádní guruové ani věštci oplývající mocí nahlížet desítky let do budoucnosti, mají však skutečnou měřitelnou schopnost posoudit, jak se těžko předvídatelné události pravděpodobně rozvinou za tři měsíce, půl roku, rok či rok a půl. Další závěr souvisí s otázkou, proč jsou superprognostici tak úspěšní. Nejde o to, kdo jsou, ale o to, co dělají. Schopnost předpovídat budoucnost není záhadami obestřený vrozený dar. Je to produkt určitých způsobů myšlení, sběru informací a průběžné aktualizace pohledu na svět. Tyto návyky v myšlení si může osvojit a rozvíjet jakýkoli inteligentní, hloubavý a odhodlaný jedinec. Ani nemusí být tak těžké s tím začít. Z výsledků výzkumu mě překvapil konkrétně jeden – jaký účinek má pouhé seznámení se základními pojmy. Budeme se mu věnovat dále v knize a na konci ho najdete shrnutý v podobě přílohy Deset přikázání. Přečtení tohoto výukového materiálu zabralo sice pouhých 60 minut, ale v průběhu celého roku turnaje vedlo ke zlepšení přesnosti o zhruba 10 %. Možná vám 10 % přijde jako zanedbatelný vývoj; vedlo k němu však skutečně nízkonákladové opatření. Nezapomínejte také, že i skromná zlepšení ve schopnosti předpovídat se v průběhu času mohou umocnit. Mluvil jsem o tom s Aaronem Brownem, autorem, veteránem z Wall Street a hlavním manažerem rizik v AQR Capital Management, hedgeovém fondu s aktivy v hodnotě převyšující 100 miliard dolarů. „Není to moc vidět, protože to není tak dramatické,“ řekl. Když to však pokračuje, „je to jako rozdíl mezi opakovaně vítězícím jedincem, který se tím živí, a chlápkem, který je v jednom kuse na mizině“.11 Hráčka pokeru světové úrovně, se kterou se brzy seznámíte, s prohlášením souhlasí do posledního písmene. Rozdíl mezi šampionem a amatérem podle ní spočívá v tom, že šampion pozná rozdíl mezi sázkou 60/40 a sázkou 40/60.

Je-li tedy možné zlepšovat schopnost předpovídání pouhým měřením a odměna za to je tak velká, proč není měření součástí běžné praxe? Odpověď na tuto otázku spočívá z velké části v psychologických mechanismech přesvědčujících nás o tom, že víme věci, které ve skutečnosti nevíme – například to, jestli je Tom Friedman přesný prognostik, nebo ne. Těmto mechanismům se budu věnovat v druhé kapitole. Jsou to stejné principy, které po staletí brzdily pokrok v medicíně. Když lékaři nakonec uznali, že jejich zkušenosti a chápání nepředstavují spolehlivý způsob, jak posoudit účinnost léčby, přešli k vědeckému testování – a lékařství se konečně začalo rychle rozvíjet. Stejnou revoluci potřebuje i oblast prognostiky.

To však nebude tak snadné. Ve třetí kapitole se dozvíte, co potřebujeme, chceme-li testovat předpovídání stejně důkladně jako moderní lékařství testuje léčbu. Jde o větší výzvu, než se na první pohled může zdát. Na konci 80. let minulého století jsem sestavil metodologii a provedl jsem v té době největší testování politických prognóz. Jedním z jeho výsledků byl vtip, který mi dnes nedělá zrovna radost. Další z výsledků tohoto výzkumu neobdržel ani zdaleka tolik pozornosti, přestože byl mnohem důležitější. Jedna skupina expertů oplývala skromnou, ale skutečnou schopností předpovídat. V čem spočíval rozdíl mezi experty schopnými předpovídat budoucnost a beznadějnými jedinci, kteří stáhli průměr na úroveň šimpanze házejícího šipky? Nebyl to žádný kouzelný dar ani výjimečný přístup k informacím. Nešlo ani o konkrétní sadu přesvědčení. Na těch nezáleželo, a to se v experimentu sešlo mnoho různorodých názorových proudů. Bylo jedno, co si mysleli. Záleželo na tom, jak přemýšleli.

Agentura IARPA se tímto poznatkem částečně inspirovala a připravila bezprecedentní turnaj. Čtvrtá kapitola vám představí příběh, jak se to stalo – a jak došlo k objevu superprognostiků. Jak je možné, že jsou tak dobří? Tato otázka je ústředním motivem páté až deváté kapitoly. Když se s nimi setkáte, okamžitě vás zarazí, jak jsou chytří. Můžete tedy pojmout podezření, že to všechno závisí na inteligenci. Nikoli. Tito lidé jsou také velmi dobří v matematice, mnoho z nich má stejně jako Bill Flack magisterský nebo doktorský titul z matematiky a přírodních věd. Je tedy tím rozhodujícím trikem náročná matematika? Není. Dokonce i superprognostici pracující jako matematici používají matematiku jen zřídka. Tito lidé mají také velký zájem o zprávy, snaží se sledovat nejnovější dění a pravidelně aktualizují své prognózy. Možná jste tedy v pokušení připsat jejich úspěchy na vrub dlouhým hodinám a dnům stráveným přípravou. I to by však byla chyba.

„Superpředpovídání“ neklade zvláštní nároky na inteligenci, matematické znalosti a povědomí o světě. Tyto předpoklady má nejspíš kdokoli, kdo čte publikace o výzkumu v psychologii. Co tedy povyšuje předpovídání na superpředpovídání? Je to stejné jako u expertů disponujících skutečnou schopností předpovídat budoucnost, které jsem zkoumal v rámci svého výzkumu. Nejdůležitější je to, jak prognostik uvažuje. Budu se tomu později věnovat podrobněji, ale obecně platí, že superpředpovídání vyžaduje myšlení otevřené, důkladné, zvídavé a hlavně sebekritické. Vyžaduje i soustředění. Způsob myšlení vedoucí ke skvělému úsudku nezískáme bez úsilí. Pouze odhodlaní jedinci ho dokážou dosáhnout v rozumné míře konzistentně, a proto se u našich analýz stabilně ukazovalo, že oddanost sebezlepšování je nejsilnějším prediktorem úspěchu.

V posledních kapitolách vysvětlím a vyřeším zjevný rozpor mezi požadavky dobrého úsudku a efektivním vedením lidí, vypořádám se se dvěma podle mě největšími výzvami pro můj výzkum a uzavřu celou knihu úvahou o tom, co bude dál (příznačně pro text o předpovídání).

PŘEDPOVĚĎ O PŘEDPOVÍDÁNÍ

Možná si myslíte, že to všechno je beznadějně zastaralé. Žijeme přece jen v době oslnivě výkonných počítačů, nesrozumitelných algoritmů a big data (velkých dat). Schopnost předpovídání, kterou zkoumám, ve svém jádru nese subjektivní úsudek. Nejde o nic víc než o uvažující a rozhodující jedince. Neblíží se tedy konec takových ledabylých odhadů?

Vynikající psycholog Paul Meehl napsal v roce 1954 útlou knihu, která vyvolala velký rozruch.12 Shrnul v ní dvacet studií zabývajících se předpověďmi dobře informovaných expertů – o tom, zda by student uspěl na vysoké škole nebo zda bude vězeň předčasně propuštěn. Prokázal, že jejich předpovědi nebyly tak přesné jako jednoduché algoritmy využívající objektivní indikátory jako výsledky testů a záznamy o chování. Meehl svým tvrzením popudil mnoho odborníků, ale následný výzkum – dnes již více než dvě stě studií – prokázal, že statistické algoritmy ve většině případů překonají subjektivní úsudek a ve zbývající hrstce případů nanejvýš remizují. Vzhledem k tomu, že algoritmy jsou na rozdíl od subjektivního úsudku rychlé a levné, vítězem se stává algoritmus. Dnes je řešení jasné – máte-li dobře ověřený statistický algoritmus, použijte ho.

Tento poznatek nikdy nepředstavoval hrozbu pro nadvládu subjektivního úsudku, protože dobře ověřené algoritmy pro daný problém máme jen ojediněle. Bylo zkrátka nepraktické, aby matematika vytlačila staré jednoduché myšlení – v roce 1954 i dnes.

Pozoruhodný pokrok v oblasti informačních technologií však naznačuje, že se blížíme do bodu, v němž dojde k obrovské změně vztahu člověka a strojů. Superpočítač IBM Deep Blue v roce 1997 porazil šachového velmistra Garriho Kasparova. Dnes běžně dostupné šachové programy dokážou porazit jakéhokoli člověka. V roce 2011 porazil další superpočítač IBM, Watson, přeborníky ve znalostní hře Jeopardy! Kena Jenningse a Brada Ruttera. Šlo o podstatně náročnější výpočetní výzvu, ale tvůrci Watsona si s ní poradili. Dnes už není tak těžké představit si soutěž v předpovídání, ve které superpočítač rozdrtí superprognostiky i superexperty. Až se to stane, stále budeme mít lidské prognostiky, ale budeme je sledovat pouze pro zábavu, jako účastníky soutěže Jeopardy!.

Promluvil jsem si tedy s hlavním tvůrcem Watsona Davidem Ferruccim. Bylo mi jasné, že Watson dokáže snadno zodpovědět otázku o přítomnosti nebo minulosti, jako například: „Kteří dva čelní představitelé Ruska se v posledních deseti letech prohodili ve funkcích?“ Mě však zajímal Ferrucciho názor na to, za jak dlouho Watson nebo některý z jeho digitálních nástupců zodpoví otázky typu „Prohodí se v následujících deseti letech dva čelní představitelé Ruska ve funkcích?“.

Polyhistor Herbert Simon si v roce 1965 myslel, že nás od světa, kde stroje dělají „všechny práce, které může dělat člověk“, dělí pouze dvacet let. Přesně takto naivně optimisticky to tehdy lidé vnímali a právě proto je dnes Ferrucci po třiceti letech práce s umělou inteligencí opatrnější.13 Informatika se rozvíjí mílovými kroky, podotkl Ferrucci. Schopnost rozpoznávat vzory roste přímo nevídaně. Strojové učení ve spojení se stále častějšími interakcemi člověka a stroje skýtají příslib mnohem zásadnějších pokroků. „Bude to nějaká exponenciální křivka a my jsme právě v její spodní části,“ prohlásil Ferrucci.

Mezi otázkami „Kteří dva čelní představitelé Ruska se prohodili ve funkcích?“ a „Prohodí se dva čelní představitelé Ruska opět ve funkcích?“ je však veliký rozdíl. V prvním případě jde o historický fakt. Počítač si ho může vyhledat. Druhá otázka vyžaduje, aby počítač zkusil co nejlépe odhadnout záměry Vladimira Putina, osobnost Dmitrije Medvěděva a kauzální dynamiku ruské politické situace a spojil všechny tyto informace do podoby úsudku. Lidé to dělají v jednom kuse, to však neznamená, že to je snadné. Znamená to, že lidský mozek je úžasný – protože tento úkol je mimořádně obtížný. Přestože se počítače rozvíjejí závratnou rychlostí, předpovídání na úrovni superprognostiků je stále v nedohlednu. Ferrucci nepočítá s tím, že se někdy dočkáme v muzeu exponátu v podobě člověka za sklem s popiskem „subjektivní úsudek“.

Stroje se mohou zlepšit v „napodobování lidského úsudku“, a tedy i v předpovídání lidského chování, ale jak tvrdí Ferrucci, „napodobování a zvažování lidských významů je něco jiného než vytváření významů“. Této doméně budou vždy kralovat lidé.

Lidský úsudek bude v oblasti prognostiky postupně vytlačován stejně jako v dalších oborech – k velké nelibosti kancelářských pracovníků – ale také budeme čím dál tím častěji svědky syntézy. Jedním takovým příkladem jsou freestylové turnaje v šachu, při kterých soutěží týmy složené z lidí a superpočítačů. Lidští hráči těží ze silných stránek počítače, ale zároveň se jim je občas podaří přelstít. Výsledkem je kombinace, která může (občas) porazit lidi i stroje. Takže pohled „člověk versus stroj“ v tomto případě neplatí, protože kombinace Garriho Kasparova a Deep Blue může být mnohem silnější než čistě lidský nebo čistě strojový přístup.

Jako zastaralou chápe Ferrucci argumentaci autoritou, kvůli které je tolik debat o politice tak dětinských. „Postavím proti tvé polemice podle Paula Krugmana svou protipolemiku podle Nialla Fergusona a vyvrátím tvůj článek od Toma Friedmana blogem Breta Stephense.“ Ferrucci však na konci toho dlouhého tmavého tunelu vidí světlo. „Myslím, že bude čím dál podivnější“ naslouchat radám expertů, jejichž názory se odvíjejí pouze od jejich subjektivního úsudku. Lidské myšlení svazují psychologická úskalí. Tato skutečnost vešla v širší povědomí teprve v posledních necelých dvou dekádách. „Takže chci lidského experta spárovaného s počítačem, kombinaci, která překoná lidská kognitivní omezení a zkreslení.“14

Má-li Ferrucci pravdu – mám podezření, že ano – budeme v budoucnu potřebovat spojit počítačové předpovídání a subjektivní úsudek. Je tedy na čase, abychom obojí začali brát vážně.

KAPITOLA 2

ILUZE VĚDĚNÍ

Když dermatolog spatřil na pacientově ruce skvrny, pojal podezření a odebral vzorek kůže. Laboratorní rozbor potvrdil, že jde o bazocelulární karcinom. Pacient nepropadl panice. Byl to také lékař. Věděl, že tato forma rakoviny se šíří jen zřídka. Nechal si karcinom vyjmout a preventivně se objednal k vyhlášenému odborníkovi.

Odborník v pacientově pravé podpažní jamce neboli axile našel bulku. Jak dlouho tam už byla? To pacient nevěděl. Odborník řekl, že by ji měl vyjmout. Pacient souhlasil. Přece jen byl v rukou vyhlášeného lékaře. Když navrhl vyjmutí on, kdo by s ním mohl nesouhlasit? Stanovili datum zákroku.

Když anestetika vyprchala a pacient se probudil, překvapilo ho, že má celý hrudník omotaný obvazy. Odborník za ním hned dorazil. Tvářil se zachmuřeně. „Musím vám to říct na rovinu,“ začal. „Vaše axila je plná rakovinné tkáně. Snažil jsem se, jak jsem jen mohl, abych ji vyřízl, a vyjmul jsem pectoralis minor, ale život jsem vám tím pravděpodobně nezachránil.“1 Poslední věta byla jen chabým pokusem o zmírnění rány. Odborník pacientovi zcela jasně sdělil, že už mu nezbývá moc času.

„Chvíli se mi zdálo, že svět skončil,“ napsal později pacient. „Po krátké chvíli překvapení a šoku jsem se otočil na bok, co nejvíc to šlo, a bezostyšně jsem vzlykal. Zbytek dne si moc nepamatuju.“ Druhý den se probudil s jasnou myslí. „Připravil jsem si jednoduchý plán, jak strávím čas, který mi zbývá… Když jsem dopsal svůj plán, zalil mě zvláštní pocit klidu a potom jsem usnul.“ V následujících dnech se u pacienta vystřídali návštěvníci a snažili se mu poskytnout alespoň nějakou útěchu. Celé mu to však připadalo spíše trapné. „Brzy bylo jasné, že jsou v ještě větších rozpacích než já,“ napsal.2 Umíral. To bylo jisté. V takové situaci je nutné se uklidnit a udělat, co je nutné. Nemělo smysl naříkat.

K tomuto melancholickému okamžiku došlo v roce 1956, ale onen pacient, Archie Cochrane, nezemřel, což je velké štěstí, protože se stal velice uznávanou osobností v oblasti medicíny. Odborník se spletl. Cochrane neměl nevyléčitelnou rakovinu. Vlastně vůbec neměl rakovinu, jak zjistil patolog při rozboru tkáně odebrané při zákroku. Cochranea takto náhle uštědřená milost šokovala stejně jako rozsudek smrti. „Bylo mi sice řečeno, že patolog ještě neodevzdal výsledky rozboru,“ napsal o mnoho let později, „ale ani na okamžik jsem nepochyboval o chirurgových slovech.“3 V tom je ten problém. Cochrane nepochyboval o odborníkovi a odborník nepochyboval o svém úsudku, a proto ani jednoho z nich nenapadlo zvážit možnost špatné diagnózy a počkat na zprávu od patologa, než za životem Archieho Cochranea udělali tlustou čáru. Neměli bychom je však soudit příliš přísně. Taková je lidská povaha. Všichni jsme se někdy unáhlili při rozhodování a zdráhali se změnit názor. Neprozkoumáme-li, jakým způsobem tyto chyby děláme, budeme je dělat i nadále. Tato stagnace může trvat celé roky. Celý život. Dokonce i staletí, jak dokazuje dlouhá a žalostná historie lékařství.

SLEPCI A DUHA

O tom, že historie medicíny je „dlouhá“, není pochyb. Lidé se snaží uzdravit nemocné už od dob, kdy začali být nemocní. Proč ale „žalostná“? To není tak zjevné ani pro čtenáře obeznámené s dějinami lékařství, protože „většina dějin lékařství je překvapivě podivná“, jak podotkl britský lékař a autor Druin Burch.

„Poskytují nám jasné záznamy o postupech, na které se lidé spoléhali, ale o jejich úspěšnosti nenajdeme ani zmínku.“4 Dokázali starověcí egyptští lékaři pomocí obkladů z pštrosích vajec skutečně léčit fraktury lebky? A co „strážce královského konečníku“ ve starověké Mezopotámii? Opravdu udržoval královské konečníky v dobrém zdravotním stavu? A co pouštění žilou? Jeho regenerační účinky odpřísahli všichni od starověkých Řeků po lékaře George Washingtona, ale fungovalo vůbec? Klasické dějiny o těchto skutečnostech obvykle mlčí. Posoudíme-li však účinnost historických způsobů léčby moderními vědeckými postupy, téměř s hrůzou zjistíme, že většina z nich byla neúčinná, nebo dokonce škodlivá. V poměru k celým dějinám lékařství bylo ještě donedávna pro nemocného člověka často lepší vyhnout se lékařům, protože volný přirozený průběh nemoci byl bezpečnější než potenciální škody, které mohl napáchat doktor. Léčebné metody se navíc zdokonalovaly jen zřídka, nehledě na to, kolik času uplynulo. Když George Washington v roce 1799 onemocněl, jeho uznávaní lékaři mu vytrvale pouštěli žilou, podávali mu olovo, aby vyvolali průjem, vyvolávali zvracení a přikládáním rozžhavených pohárů dělali starému pánovi na kůži krvavé puchýře. Při pohledu na tuto zrůdnou kúru by uznale pokyvovali hlavou lékaři v Aténách za Aristotela, v Neronově Římě, středověké Paříži i alžbětínském Londýně.

Dnes nám to vše připadá až překvapivě samozřejmé. Randomizované kontrolované studie jsou dnes na denním pořádku. Tehdy však šlo o převrat, protože medicína do té doby nikdy nepostupovala vědecky. Občas se jí však podařilo vytěžit z plodů vědy, například z teorie o mikrobiálním původu nemocí a objevu rentgenu. Navíc se tvářila jako věda. Kralovali jí vzdělaní muži s působivými tituly, kteří prováděli případové studie a sdělovali jejich výsledky v přednáškách prošpikovaných latinou na vznešených univerzitách. Věda to však rozhodně nebyla.

Medicíně scházely pochyby. „Pochybnosti nejsou důvodem ke strachu,“ podotkl Feynman, „ale předmětem velmi vysoké hodnoty.“10 Právě ty pohánějí vědu kupředu.

Lékařství bylo nevědecké a stagnovalo tak dlouho, protože postrádalo pochyby a přísné vědecké postupy.

TESTOVÁNÍ MEDICÍNY

PŘEMÝŠLENÍ O MYŠLENÍ

BAIT AND SWITCH

INTUITIVNÍ A ANALYTICKÉ