Leo Babauta

SOUSTŘEDĚNÍ

Jak nalézt klid a jednoduchost v hektické současnosti

Podle anglického originálu Focus: A simplicity manifesto in the Age of Distraction vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2011. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.

Přeložil Petr Miklica

Odpovědný redaktor Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Lukáš Gregor

Obálka Radek Petřík

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Tomáš Baránek, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-soustredeni]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

© Jan Melvil Publishing, 2011, 2019

ISBN 978-80-87270-10-3

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji svému dědečkovi Joeovi Murphymu. Prožil život, který mě inspiroval, a po jeho smrti zůstala v mém životě prázdnota … a své babičce Marianne Murphyové, kterou hluboce miluji a jejíž síla a laskavost mi vždy ukazovaly cestu.

O KNIZE

Kniha Soustředění je dílem Lea Babauty, autora děl Zen a hotovo4 a mnmlist (Minimalista). Byla napsána veřejně, online, po malých částech, se zpětnou vazbou od čtenářů, která přicházela v průběhu procesu psaní. Bez jejich úžasné pomoci by to bylo mnohem horší.

KROK ZPĚT

oddíl i.

1) Úvod

„Usmívejte se, dýchejte a běžte pomalu.“

— Thich Nhat Hanh

Toto není dlouhá kniha. Nečeká vás čtení bez konce ani podrobná studie o záludnostech moderního života s detailním výčtem nástrojů, které je pomohou překonat.

Je krátká, jednoduchá a stručná. Probereme některé problémy, které před námi stojí při naší snaze žít a tvořit ve světě plném obrovského množství rozptylujících faktorů. A podíváme se na pár jednoduchých způsobů, jak tyto problémy vyřešit.

A přesto v jádru této prosté knihy se nachází klíč k mnoha zápasům, které den co den svádíme, počínaje naší snahou o produktivnost a dosahování cílů přes úsilí o zachování našeho zdraví a dobré kondice navzdory rychlému občerstvení a celodennímu vysedávání za stolem až po nalézání jednoduchosti a klidu v chaosu a nepořádku.

Tento klíč je sám o sobě prostý: SOUSTŘEDĚNÍ!

Naše schopnost soustředit se nám umožní uplatňovat tvůrčí schopnosti tak, jak se nám to už léta nepodařilo. Dovede nás ke zjednodušení a zúžení pozornosti na ty nejzákladnější věci, tedy na ty, na nichž nejvíc záleží.

A když už budeme v tom, naučíme se, jak se soustředit na menší věci. Náš vztah ke světu tak projde transformací. Nejde o to, že „méně je více“, ale že „méně je lépe“. Soustředíme-li se na menší věci, docílíme vyšší efektivity. To nám umožní méně pracovat, a tím pádem budeme mít více volného času na to, co je pro nás důležité. Přinutí nás to vybírat si a nezacházet do takových krajností, které nás, jako jednotlivce i společnost, přiváděly do ekonomických problémů.

Soustředění. Menší věci. Méně. Jednoduchost. To jsou pojmy, o kterých budeme hovořit a které nám zajistí, aby do všech částí našeho života pronikalo to dobré.

Můj příběh

Jestli mě ještě neznáte, jsem Leo Babauta a nejvíc jsem se proslavil svým oblíbeným blogem o jednoduchosti Zen Habits a knihou o produktivitě Síla jednoduchosti1, která se stala bestsellerem.

Pojmy jako jednoduchost a soustředění a méně … to všechno vneslo do mého života zvrat. V uplynulých několika letech jsem si doslova převrátil život tím, že jsem měnil jednu věc po druhé a prostřednictvím zjednodušování a zužování pozornosti jsem se učil nalézat koncentraci, abych mohl tvořit.

Napadlo mě, že bych se o to mohl podělit, protože jde o názorný příklad, jak jsou tyto myšlenky efektivní – a fungují nejen pro mě, ale pro spoustu mých čtenářů.

Tím, že jsem se zaměřil vždy na jednu věc, na malé změny, na dětské krůčky, se mi podařilo změnit spoustu věcí: přestal jsem kouřit, začal jsem běhat, začal jsem jíst zdravěji, začal jsem dřív vstávat a všechno lépe plánovat. A taky jsem toho stíhal mnohem víc, pouštěl jsem se do projektů postupně a využíval k dokončování věcí sílu soustředění a sílu hry: absolvoval jsem pár maratonů a triatlonů, zjednodušil si život, snížil dluhy, začal psát úspěšný blog, rozjel podnikání, napsal pár knížek a spoustu dalších věcí.

Tyto věci fungují. A přinese vám obrovskou úlevu, když odhalíte, že dokážete nalézt soustředění, umíte zjednodušovat a zvládáte měnit svůj život.

2) Věk rozptylování

„Náš život je rozbíjen detaily … zjednodušujte, zjednodušujte.“

— Henry David Thoreau

Žijeme v podivné době. Říká se jí informační věk, ale v jiném světle bychom ji mohli nazvat věkem rozptylování.

I když lidstvo nikdy nebylo rozptylování zcela ušetřeno – od zabíjení těch otravných komárů kolem ohniště až po vyřizování stohů pošty a zvonění telefonů –, toto rozptylování nikdy nedosahovalo takového objemu, nebylo tak vysilující, intenzivní, tak vytrvalé, jako je dnes. Zvonění telefonů je jedna věc, ale upozornění na došlé e-maily, zprávy na Twitteru a Facebooku, celá řada otevřených záložek prohlížečů a mobilní telefony, které jsou vždy puštěné a neustále pípají, to už je něco jiného. Jsme stále více propojeni, dýcháme jeden druhému na krk v toku informací, stojíme uprostřed bojiště, kde se válčí o naši pozornost, a jsme vtaženi do pustošivé vřavy, v níž musíme zpracovávat víc úkolů současně.

Když pracujeme, vkrádá se k nám rozptýlení ze všech stran. Před námi stojí počítač, přes který k nám pronikají upozornění na e-maily a další hlášky všech možných typů. Pak je zde návykové vábení prohlížeče, který nejenže obsahuje nekonečné množství materiálů ke čtení, což může být černá díra, z níž není úniku, ale i neomezené příležitosti k nakupování, k chatování s dalšími lidmi, příval drbů a zpráv a křiklavých fotek a ještě mnohem víc. Mezitím dorazilo několik nových e-mailů, které čekají na rychlou odpověď. Několik programů je otevřeno najednou, v každém z nich jsou úkoly, které je třeba dokončit. Několik lidí by si rádo poklábosilo a rozptýlilo tak naši pozornost ještě víc.

A to mluvím o něčem, co je přímo před námi. Ze strany je slyšet zvonění pevné linky, zvonění mobilního telefonu, hudba od několika různých spolupracovníků, ke stolu přichází kolega a na něco se ptá, musíme věnovat pozornost dokumentům, které dorazily, další papíry se nám rozebíhají po stole do všech stran, někdo svolává schůzi, někdo další vás zve na oběd.

Tolik faktorů soupeří o naši pozornost a my máme tak málo času soustředit se na skutečnou práci – je zázrak, že vůbec něco uděláme.

A pak odcházíme z práce, ale útok na naši pozornost nekončí. Máme s sebou mobilní telefon, do kterého chodí esemesky a e-mailové zprávy, na to vše musíme odpovídat a současně nesmíme nechat bez povšimnutí příchozí hovory. Máme materiály ke čtení, ať už v papírové podobě, nebo na mobilním telefonu, kterým se musíme věnovat. Ze všech stran na nás útočí reklama, která od nás vyžaduje nejen pozornost, ale usiluje i o naše touhy. Dorazíme domů a tam je televize, která neustále září a jejíchž 500 programů od nás vyžaduje ještě další pozornost, a ještě mnohem větší pozornost od nás vyžaduje jejích 500 000 reklam. Máme tu domácí počítač, který od nás požaduje další práci, zasílání dalších zpráv, další rozptýlení, sociální sítě a nakupování a čtení. Jsou zde děti a manželé či manželky nebo spolubydlící nebo kamarádi, je tu domácí telefon a do toho opět začne zvonit mobil.

Toto nemá obdoby a je to alarmující.

Vstoupili jsme to této éry, aniž bychom si uvědomili, co se děje, případně aniž bychom si uvědomili následky. Jistě, věděli jsme, jak se rozrůstá internet, a byli jsme tím nadšení. Věděli jsme, že mobilní telefony jsou stále všudypřítomnější, někteří lidé se nad nimi pozastavovali, jiní je vítali. Ale zatímco příležitosti, které tento online svět nabízí, jsou dobrá věc, neustálé rozptylování, neustále se zvyšující naléhavý tlak na naši pozornost, stres plynoucí ze stále propracovanějšího systému plnění několika úkolů najednou, rozpad našeho volného času i naší schopnosti zachovat si alespoň špetku klidu … možná jsme si neuvědomili, jak moc nám to změní život.

Možná ano. Ale možná si to neuvědomujeme dosud.

Myslím, že když o naši pozornost usiluje tolik podnětů, nastal čas, abychom začali věnovat pozornost této situaci jako celku.

Je to závislost

Trvalé aktivity, jako je kontrola e-mailu, surfování na webu, prohlížení sociálních sítí, jako jsou blogy, fóra, Twitter a Facebook, mají okamžitou pozitivní zpětnou vazbu. Proto je tak snadné získat návyk na to být v neustálém kontaktu a být neustále rozptylovaný.

Další návykové aktivity, jako je užívání drog nebo pojídání nezdravých potravin, mají tutéž okamžitou pozitivní zpětnou vazbu – provádíte tuto činnost a v daném okamžiku jste odměněni něčím pozitivním. Necítíte negativní následky, které přijdou mnohem později. Kontrola e-mailu nebo jiná podobná online činnost má formu návyku díky okamžité pozitivní zpětné vazbě, zatímco negativní zpětná vazba je odložená.

Podíváte se do e-mailu a vida – nová zpráva od kamaráda! Když dostanete e-mail, dostaví se pozitivní pocit, možná i potvrzení toho, že někomu na vás záleží. Je to dobrý pocit dostat od někoho zprávu. A takto vás okamžitá pozitivní zpětná vazba bude odměňovat za to, že si kontrolujete poštu, stále častěji, až se z ní stane pevně zakořeněná závislost.

Časem vás může začít unavovat odpovídání na všechny e-maily, protože je to vysilující a je náročné udržet tempo. Ale obvykle jste v této chvíli už závislí a nedokážete s kontrolami přestat. Kontrola e-mailů obvykle přináší pozitivní odměnu (dobrý pocit), ale vlastní odpovídání na e-maily zase taková legrace není.

Jak tuto závislost zastavit, prozkoumáme později, v kapitole „Krása odpojení“.

Je to nový životní styl

Být připojený, neustále získávat informace, být trvale rozptylován … to vše se stalo součástí našeho života.

Počítače kdysi pronikaly do našeho života jen málo – používali jsme je třeba v práci, ale v autě a ve vlaku a možná i doma a venku, když jsme dělali něco jiného, jsme už připojeni nebyli. Dokonce i v práci měly naše počítače omezené schopnosti – s počítačem, který jsme měli na stole, jsme mohli provádět jen určité věci, a i když hra solitaire je určitě návyková, celý život vám nezabere.

Teď už je to jinak.

Počítače pronikly do našeho života. A i když jsem na stejné technické úrovni jako můj soused (v mnoha případech vyšší), současně si uvědomuji, že bychom měli brát ohled na následky tohoto nového životního stylu.

Protože nový životní styl jsme vytvořili velmi rychle, nejsem si jistý, jestli jsme na něj připraveni. Nemáme nové strategie, kterými bychom se vypořádali se skutečností, že jsme většinu času připojeni, nemáme nové kulturní normy ani jsme nepřišli na to, jestli je to nejlepší způsob, jak prožít život. Skočili jsme do toho po hlavě dřív, než jsme stačili vymyslet systém, jak to zvládnout.

Očekává se to od vás

Řekněme, že se jednoho dne probudíte a rozhodnete se, že se už nebudete chtít nijak účastnit věku rozptylování … můžete jen tak vystoupit?

No, můžete, ale byli byste tím proti celé kultuře, která očekává, že se na ní budete podílet.

Dobrým příkladem je, když jsem nedávno rozhlásil, že se zbavuji e-mailu (více vám řeknu později), abych se nemusel tolik soustřeďovat na odpovídání na zprávy a mohl víc dělat to, co dělám moc rád: tvořit. Mně se to zdálo být celkem jasné, ale u spousty lidí to vyvolávalo dost silnou reakci. Někteří mi schvalovali, že k tomu mám odvahu. Naznačovali tím, že jde o velký krok vyžadující odvahu a současně schopnost postavit se pevné společenské normě. Dalších lidí se to dotklo nebo je to rozhořčilo, buď měli pocit, že tím napadám způsob, kterým dělají věci oni, nebo že jsem něco jako primadona či netýkavka, která nechce být dostupná.

Zajímavé: tak prostý čin, jako vzdát se e-mailu, byl buď výrazně odvážný, nebo arogantní, protože jsem nežil v souladu s očekáváním společnosti, že budu skrz něj dostupný a že na něj budu reagovat. Zajímavé, protože ještě před deseti lety mnoho lidí e-mail nepoužívalo a nikomu to nevadilo.

A e-mail je jen jedním aspektem těchto očekávání. Jak jsou tato očekávání silná, závisí na vašem zaměstnání, na tom, kdo jste, kde pracujete a jaké normy jste si vytvořili ve skupině, s níž pracujete. Od některých lidí se ovšem očekává, že budou dostupní neustále, že s sebou budou nosit Blackberry nebo jiná mobilní zařízení a že budou reagovat téměř okamžitě – jinak jsou mimo, případně to nejsou dobří podnikatelé. Od ostatních se očekává, že budou k dispozici pro IM (instant messaging) nebo chat na Skypu, případně na jiných sociálních fórech nebo sociálních sítích, jako jsou Facebook a Twitter. Další musejí důsledně sledovat novinky o svém oboru a neustále číst aktualizované stránky se zprávami.

Být neustále připojený, být součástí určitého rozptylujícího toku je očekávání, které do nás společnost vkládá. A jít proti tomuto očekávání je pro spoustu lidí nesmírně náročné – vyžaduje to odvahu nebo ochotu být arogantní primadona.

Jak se to stalo? Kdy jsme se rozhodli, že toho budeme součástí? Nikdy neexistovala doba, kdy bychom s těmito očekáváními souhlasili, ale k jejich vývoji došlo rychle, zhruba během posledního desetiletí, a teď je těžké z rozjetého vlaku vystoupit.

Netvrdím, že bychom měli vystupovat. Tvrdím, že bychom si měli věci promyslet, změnit očekávání tak, aby systém vyhovoval nám, a ne, aby to bylo obráceně.

Jednoduchá otázka

Toto je malé cvičení, které se může prokázat jako užitečné: když jste četli tuto kapitolu, kolikrát vás něco rozptýlilo nebo kolikrát se objevilo pokušení přeskočit na jiný úkol?

Kolikrát jste mysleli na něco, co chcete udělat, nebo kolikrát jste chtěli zkontrolovat e-mail? Kolikrát jste se chtěli dát do něčeho jiného, ale odolali jste? Kolik různých věcí vás během čtení zvukově nebo vizuálně rozptylovalo? Kolik lidí se pokusilo upoutat vaši pozornost?

V ideálním světě by odpovědi na všechny tyto otázky byly „ani jednou, nikdo a nic“ – mohli byste číst bez rozptylování a zcela se soustředit na svůj úkol. Na většinu z nás se ovšem rozptylování valí ze všech stran a vaše odpovědi v rámci tohoto malého cvičení vám zřejmě leccos napovědí.

3) Jak je důležité najít soustředění

„Většina z toho, co říkáme a děláme, není důležitá. Pokud to dokážete vypustit, budete mít víc času a větší klid. Ptejte se v každém okamžiku sebe sama: Je to důležité?“

— Marcus Aurelius

Jste-li člověk, který jakýmkoliv způsobem tvoří, mělo by pro vás být důležité soustředění.

Do této kategorie patří mnohem víc lidí než tradiční „tvůrčí typy“ – malíři, spisovatelé, fotografové, návrháři, hudebníci a tak podobně. Lidé, kteří tvoří, představují mnohem větší skupinu, i když tradiční tvůrčí typy sem patří také. Do této skupiny se řadí:

ti, kdo vynalézají a vytvářejí produkty či služby

učitelé, kteří vytvářejí hodiny a aktivity a učivo pro studenty

profesoři, kteří píší osnovy a přednášky

každý, kdo píše vědecké příspěvky

rodiče v domácnosti, kteří vymýšlejí aktivity pro své děti

vedoucí pracovníci, kteří vytvářejí plány, prezentace, vize, návrhy

vedoucí pracovníci z reklamy, kteří sestavují reklamní kampaně

blogeři

lidé, kteří navrhují webové stránky

každý, kdo píše zprávy a hlášení

lidé, kteří vytvářejí hmotné výrobky jako oblečení, auta...

děti, které musejí dělat domácí úkoly

a spousta dalších

Pro lidi, kteří tvoří, je nesmírně důležité soustředění, protože bez něj je tvorba velmi těžká.

Jak rozptylování poškozuje kreativitu

Je poměrně obtížné tvořit, když si čtete blog nebo fórum nebo tweetujete nebo posíláte e-mail nebo chatujete. Vlastně je téměř nemožné dělat tyto věci a současně tvořit.

Samozřejmě, že můžete přeskakovat sem a tam, abyste tvořili a přitom se zapojovali do aktivit konzumu a komunikace. Všichni to děláme.

Ale jak je to efektivní? Když přeskakujeme mezi tvorbou a komunikací prostřednictvím e-mailu, ztrácíme při každém přeskočení malou část našeho tvůrčího času, malou část naší tvůrčí pozornosti. Naše mysl se musí přepínat mezi režimy a to vyžaduje čas. Výsledkem je, že se naše kreativní procesy zpomalují a poškozují, trochu, při každém přeskočení.

A tady je ten háček: tvorba je proces naprosto oddělený od konzumu i komunikace.

Nedochází k nim ve stejném čase. Můžeme mezi nimi přeskakovat, ale znovu opakuji, že tímto způsobem oba procesy poškozujeme.

Všechno čtení i konzum informací, které provádíme, veškerá komunikace, kterou provádíme, i všechno to přeskakování z jednoho režimu do druhého – to vše nás okrádá o čas, který máme na tvorbu.

Měli bychom si uvědomit, že komunikace a konzum informací nejsou pro člověka, který tvoří, nezbytně zlem: ve skutečnosti mu pomáhají. Neměli bychom je zcela zavrhovat. Komunikace s ostatními nám umožní spolupracovat a to ve skutečnosti znásobí naši kreativní sílu, s tím mám zkušenost. Když komunikujete a spolupracujete, dostáváte z lidí nápady, získáváte myšlenky z toho, co řeknou, učíte se jeden od druhého, kombinujete nápady novými a vzrušujícími způsoby, vytváříte věci, které by jeden člověk sám nedokázal.

Když konzumujete informace, rovněž pomáháte vlastní kreativitě – nalézáte inspiraci v tom, co vytvořili druzí, dostáváte nápady, shromažďujete suroviny pro tvorbu.

Ale konzum a komunikace nejsou tvorba. Napomáhají tvorbě, vytvářejí základ, ale v určitém okamžiku se musíme skutečně posadit a tvořit. Nebo se postavit a tvořit. Ale tvořit.

Jak porazit rozptylování a tvořit

Pokud problém spočívá v tom, že si proces tvorby s procesem konzumu a komunikace navzájem překáží, je řešení nasnadě: musíme je oddělit. Musíme tvořit jindy než konzumujeme a komunikujeme.

Vím, že se to snadněji řekne, než udělá.

Ale o tom bude zbytek této knihy. Protože nakonec, když je oddělíte, uvolníte svůj čas i mysl pro tvorbu a budete tvořit lépe a úžasněji než kdy jindy.

Rozdělte si den: čas k tvorbě a čas ke konzumu a komunikaci. A tato dvojice ať se nikdy nesetká.

Soustředění, rozptylování a štěstí