Cassie Holmes

ŠŤASTNĚJŠÍ

Jak se nerozptylovat, mít více času a věnovat se tomu, na čem záleží nejvíc

Copyright © 2022 by Cassie Mogilner Holmes.

All rights reserved.

Podle anglického originálu Happier Hour: How to Beat Distraction, Expand Your Time, and Focus on What Matters Most vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2023. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Lenka Čížková, Jitka Vlha Stříšková, Petra Čechová

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Pavel Junk

Fotografie autorky Diana Henderson

Ilustrace Hannah Sanders

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-stastnejsi, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2023

ISBN 978-80-7555-199-3

Robovi, Leovi a Litě –

díky vám jsem šťastnější

KAPITOLA 1

V ZAJETÍ ČASOVÉ CHUDOBY A ÚNAVY

Tento okamžik je stejně jako všechny jiné okamžiky

našeho života velmi dobrý, ale pouze tehdy,

víme-li, jak s ním naložit.

— Ralph Waldo Emerson

V roce 2013 jsem se jednou vracela nočním vlakem z New Yorku do Philadelphie. Padala na mě únava a hlavou mi běželo, že se na všechno vykašlu… úplně na všechno. Veškeré snahy být dobrou mámou a partnerkou mi neustále narušoval tlak na výkon v práci a publikační činnost. K tomu se na mě hrnul kopec každodenních povinností. Bylo toho už zkrátka moc. Den neměl dost hodin, abych všechno zvládla, a už vůbec ne, abych alespoň něco z toho zvládla dobře. Nějaká superhrdinka by snad dokázala tohle všechno zkoordinovat, připravit a uskutečnit, jenže já už byla se silami v koncích. Opřela jsem si čelo o chladivé sklo okénka a odevzdaně sledovala ubíhající stíny stromů a budov.

V New Yorku jsem toho dne přednášela na Columbia Business School o svém nejnovějším výzkumu – o tom, jak se kvalita naší spokojenosti s věkem mění. Svůj příspěvek jsem efektivně vmáčkla do obědové pauzy mezi několik těsně navazujících schůzek. Následovala večeře se zaměstnanci fakulty, během níž jsem musela nejen držet krok s intelektuální debatou, ale rovněž vtipně glosovat a házet do sebe jedno pivo za druhým. Pak rychle do taxíku a jen se modlit, aby mi neujel poslední noční vlak domů.

Přestože moje běžné pracovní dny nezačínaly v newyorském hotelovém pokoji, i jindy byl můj program obdobně našlapaný a o nic méně hektický. Vstávat za úsvitu, zaběhat si, po návratu se na chvíli přitulit k našemu čtyřměsíčnímu Leovi, rychle se vypravit a utíkat do práce. Mezi záplavou seminářů a schůzek jsem se alespoň tu a tam snažila dostat ke své vlastní práci na Wharton School, ekonomické fakultě Pensylvánské univerzity. Pak pádit domů, abych úderem šesté osvobodila naši chůvu. Vybalit nákup, uvařit večeři, poklidit… takže i ta jediná, pro mě tak drahá hodina před uložením Lea do postýlky byla zase samý spěch a shon. Žádná ze zmíněných povinností nezabírala sama o sobě moc času, dohromady však těch minut, kdy člověk něco neustále dělá, bylo nad hlavu – zvlášť když jsem si mohla ušetřit tak málo volného času.

Podobné pocity mě trápily už delší dobu. Vlak uháněl nocí a já se zachumlala do kabátu jako do deky. V krajním vyčerpání jsem si uvědomila, že je na čase si rozmyslet, jestli to všechno dokážu dlouhodobě zvládat. A pokud jsem měla svou situaci vyhodnotit přesně, musela jsem započítat opravdu všechno. Nejen rutinní úkoly, ale i různé neočekávané povinnosti a „výjimky“, které se však pravidelně opakují (například kadeřnici, zubaře, kontroly u pediatra, nakupování dárků, servis auta nebo účast v soudní porotě). Dále jsem musela vzít v potaz nejen povinnosti v práci a doma, ale i věci, kterých jsem se zkrátka nechtěla vzdát, jako jsou narozeninové oslavy s přáteli nebo Leova středeční hudební školička. K tomu všemu bylo třeba přičíst i nějaké to cvičení a rozumné množství spánku, protože bez něj bývám tuze protivná. A to všechno mělo vycházet tak, aby mi v pátek zbývalo dost energie užít si společné chvíle s Leem a manželem Robem.

Během cesty nočním vlakem jsem si uvědomila, že můj problém spočíval v tom, že jsem to všechno dělat chtěla. Milovala jsem svou práci. Samozřejmě ne úplně jednu každou činnost, ale dostat se na současnou pozici mě stálo nezměrné úsilí a díky kombinaci výzkumu a aktivního kontaktu s lidmi při výuce jsem pociťovala opravdové uspokojení. Milovala jsem své dítě i manžela a nechtěla jsem vztah ani s jedním z nich nijak ošidit. Toužila jsem udržovat vztahy s přáteli a dbát na vlastní zdraví. A přestože mě domácí a provozní povinnosti zvlášť netěšily, považovala jsem za nutné zajistit fungující domácnost a společensky se zapojit.

I dříve jsem vnímala, že toho mám hodně. Kam až moje paměť sahá, přistihnu se, že závodím s časem. Snažila jsem se do každé hodiny vměstnat co nejvíc práce, a zdaleka v tom nejsem sama. Žijeme ve společnosti oslavující produktivitu. Dokonce natolik, že se zaneprázdněnost stala symbolem vypovídajícím o vysoké hodnotě člověka. Jak z výsledků svých výzkumů, tak z osobní zkušenosti jsem však věděla, že neustálý shon člověku pocit pohody nepřináší.

Jistě, s příchodem potomka jsem si na bedra naložila ještě o něco víc. Už jsem neměla na starost jen sebe a svou kariéru, nesla jsem plnou zodpovědnost za přežití a pohodu dalšího člověka. Narození dítěte navíc neznamenalo jen další položky na seznamu povinností. Při pohledu na něj jsem si uvědomila běh času. Když jsem sledovala, jak moc se Leo změnil za pouhých pár měsíců, docházelo mi, jak je vše pomíjivé. Nechtěla jsem žádný z těch vzácných okamžiků propást jen proto, že jsem byla pořád někde v trapu. Bála jsem se, aby kolem mě jeho dětství jednoduše neprosvištělo. A nechtěla jsem jen ve spěchu prolétnout ani svým životem.

Přála jsem si mít víc času. Ne však proto, abych toho víc zvládla, ale abych mohla zpomalit a opravdu si plynoucí čas vychutnávat. Při pohledu na svůj život jsem chtěla pociťovat spokojenost, a ne se snažit zaostřit na rozmazanou šmouhu. S čelem přitisknutým na chladném okénku mě při sledování ubíhající krajiny napadlo, že nejlepší bude všeho nechat a přestěhovat se na nějaký slunný ostrov, kde bude život konečně plynout v pozvolném tempu. A Robovi s Leem nabídnu, ať se ke mně připojí.

MOUDROST DAT

Potýkám-li se s nějakým osobním problémem psychologické povahy, jako sociální psycholožka mám ve zvyku ihned zkoumat data. (Když lidem vysvětluji svou práci tak, že v ní provádím „svůj-zkum“, žertuji jen napůl.) Věděla jsem, že než vtrhnu do kanceláře k šéfovi katedry s oznámením, že jsem se rozhodla svůj vysněný post s vyhlídkou na smlouvu na dobu neurčitou opustit, měla bych si dobře promyslet, jak bude reálně vypadat můj život s výrazně větším množstvím volného času. Než požádám Roba, aby se vzdal své kariéry a sbalil si batoh na pláž, potřebovala jsem se ve svém rozhodnutí utvrdit: Budu opravdu šťastnější, vyměním-li nekonečný seznam úkolů za seznam prázdný? Budu díky většímu množství volného času opravdu spokojenější se svým životem?

Do vyřešení hádanky jsem zapojila své skvělé kolegy Hala Hershfielda a Marissu Sharif. Našli jsme datový soubor vhodný k analýze: obsahoval soupis veškerých běžných denních činností desítek tisíců pracujících i nepracujících Američanů spolu s hodnocením jejich celkové spokojenosti se životem. Tento datový poklad znamenal, že nebudu muset spoléhat na rady jednotlivců. Mohli jsme sledovat trendy uvnitř obrovské množiny osob, a získat tak mnohem spolehlivější předpověď. Data z průzkumu o využití času (American Time Use Survey) nám pomohou odpovědět na palčivou otázku: Jaký je vztah mezi množstvím času, který trávíme podle svého, a naší celkovou spokojeností?

V prvním kroku analýzy jsme spočítali, kolik času mají lidé k dispozici na činnosti, o nichž si rozhodují sami – na záležitosti, jimž se chtějí věnovat. Spadá sem prosté nicnedělání, odpočinek nebo sledování televize, ale také volnočasové aktivity, jako je sport, návštěva kina či sportovního utkání. Započítali jsme rovněž ryze společenské aktivity, tedy trávení času s přáteli nebo rodinou. Kalkulace dostupného volného času nezahrnuje dobu strávenou povinnostmi – věcmi, které člověk musí udělat, jako například sáhodlouhý seznam pracovních úkolů, domácí úklid, lékařské prohlídky či různé pochůzky. To všechno jsou činnosti, o nichž nerozhodujeme, tudíž se do volného času nezapočítávají.

Následně jsme zkoumali souvislost mezi množstvím času tráveného podle svého a spokojeností daného jedince se životem. Výsledky byly mimořádně poučné. Z výše uvedeného grafu vyplývá model, jehož tvar připomíná obrácené písmeno U, oblouk či duhu. Tvar poukazuje na zajímavý aspekt: na obou koncích spektra spokojenost klesá. Znamená to, že problém volného času neskrývá jen jeden, ale hned dva kameny úrazu. Nejprve se podívejme na levou krajní část grafu, odrážející i moji tehdejší nespokojenost.

Když je času příliš málo

Z grafu je patrné, že tráví-li člověk podle svého méně než dvě hodiny denně, spokojenost výrazně klesá. Potvrdilo se mi, že jsem sama pro sebe skutečně měla málo času. Trpěla jsem časovou chudobou, což je stav definovaný jako pocit, že člověk nemá k dispozici dostatek prostoru, aby zvládl všechno, co potřebuje a co si přeje udělat.

Ukazuje se, že s tímto problémem se potýká řada lidí. V celostátním průzkumu téměř polovina Američanů uvedla, že nemají dost času na věci, jimž by se chtěli věnovat. Z jiného průzkumu vyplynulo, že zhruba polovina Američanů se domnívá, že není pány svého času, a dvě třetiny uvedly, že se neustále či někdy cítí ve spěchu.

Přestože v průzkumech uváděly větší časovou zaneprázdněnost matky než otcové (obzvlášť v tomto směru trpí pracující rodiče), nedostatek času trápí prakticky všechny skupiny respondentů. Nejedná se jen o americké specifikum. V mnoha zemích světa, včetně Spojeného království, Norska, Německa, Kanady, Austrálie, Brazílie, Guineje, Ruska, Číny, Japonska či Jižní Koreje, lidé v anketách uvádějí, že žijí ve shonu a potýkají se s překotným životním tempem a příliš malým množstvím času.

Výsledky jednak potvrdily mé pocity bezvýchodnosti v nočním vlaku a jednak odhalily klíčové důvody, proč představuje časová chudoba takový problém: lidé pociťující výrazný nedostatek času jsou v životě podstatně méně šťastní a spokojení. I studie z příbuzných oborů (psychologie, sociologie a ekonomie) naznačují, že tento stav zvyšuje stres, depresi a emoční vyčerpání. Neustálý tlak daný naší kulturou, která uctívá zaneprázdněnost a pořád nás někam žene, si vybírá svou daň.

Tím však výčet výsledků naší datové analýzy neskončil. Neočekávaný protipól přinesla pravá strana grafu.

Když je času přespříliš

K poklesu spokojenosti nevede jen malé množství volného času, graf klesá také na pravé straně. Rovněž větší množství osobního času (přibližně nad pět hodin denně) způsobuje nižší míru spokojenosti. Člověk tedy může mít volného času i zbytečně moc.

Jak je to možné? Vždyť přesně po tom jsem toužila! Jak by mě mohly dny bez pevného řádu a povinností stresovat? Když jsem se zamyslela hlouběji, vzpomněla jsem si na kamaráda Bena, který jednou skončil v mdlobách v houštině jedovatých keřů v kopcích kalifornské Marin County. Jeho příběh nám poskytne užitečné vodítko.

Mimořádně chytrý, přemýšlivý a pracovitý Ben jednoho dne dospěl k závěru, že mu práce ve vedení investičního fondu, kde se denně potýkal s firemním politikařením, nevyváží čas, který by mohl trávit se svou ženou a čtyřmi dětmi. Už nechtěl bojovat se stresem, ale znovu a znovu si ho každý den přenášel z kanceláře domů. Naštěstí byl finančně dobře zajištěný, a tak se ve svých devětatřiceti rozhodl odejít do důchodu. Konečně bude moci podniknout všechny ty věci, které vždycky chtěl, ale kvůli nedostatku času je odkládal: jen tak si užívat s rodinou, jezdit na dovolené, číst si nebo pořádně si zlepšit fyzičku.

Jenže Ben je ten typ člověka, který potřebuje cíle. Nemá rád nečinnost a svou spokojenost odvozuje od pocitu produktivity. Přestože měl upřímný záměr zvolnit, velké množství volného času ho přivádělo k šílenství. Potřeboval jasný cíl, a tak si jeden stanovil.

Rozhodl se zúčastnit příštího ročníku Dipsea, nejstaršího běžeckého terénního závodu v Americe, jehož trasa vede přes malebné rozeklané pobřeží z Mill Valley do Stinson Beach. Kromě nádherných scenérií proslul Dipsea svou obtížností, provází ho pověst zničujícího a nebezpečného závodu.

Ben svědomitě trénoval dlouhé měsíce. Přesně dodržoval doporučený režim – tréninky běhu do kopce, vytrvalostní kondiční běh, posilování, odpočinkové dny a správné stravování. V den akce se jeho rodina shromáždila na trati s ručně vyrobenými transparenty a občerstvením, jímž ho chtěli uvítat za cílovou páskou. Tam však nikdy nedorazil.

Do závodu nastoupil s veškerou energií, rozhodnutý doběhnout do cíle ve svém vysněném čase. Jenže asi po šesti kilometrech najednou nemohl popadnout dech. Počáteční nasazení v kombinaci s dehydratací a parným počasím vykonaly své. Dál si pamatuje až to, jak nad ním stojí skupina záchranářů a domlouvají se, jak ho co nejrychleji dopravit do sanitky. Leží v houštině a pálí ho celé tělo. Jedovaté keře sice ztlumily jeho pád, ale jejich toxiny právě začaly působit v plné síle.

Když Bena po převozu lékař ujistil, že není ohrožen na životě, podařilo se mu spojit s rodinou, která si už o něj dělala starosti. Mohl se začít smát sám sobě, do jak absurdní situace se dostal. S vnitřním nastavením na výkon a úspěch se zkrátka při „nicnedělání“ necítil dobře. Nespokojen, že nemá jak prokázat svou „hodnotu“, proměnil volnočasovou činnost pro zábavu v usilovnou honbu za výsledkem. Po zotavení si naplno uvědomil, jak nesmyslně na sebe v závodě tlačil.

Přestože je Benův příběh v mnoha ohledech výjimečný, jeho snaha hnát se za výsledky unikátní rozhodně není. V následném experimentu jsme spolu s Halem a Marissou zjistili, že lidé s nadbytkem času pociťují nespokojenost se životem právě kvůli nedostatečnému pocitu produktivity. Něco podobného si možná pamatujete z dětství, když vás koncem prolenošených letních prázdnin už občas přepadal neklid. Podobně jako Ben si mnoho lidí vypěstovalo averzi k nečinnosti a orientuje se na produktivitu. Avšak jistá zaneprázdněnost je přínosná, protože nám v každodenním životě dává pocit smysluplnosti.

Nutno poznamenat, že pro dosažení tohoto pocitu není podmínkou vykonávat finančně ohodnocenou práci. Vědomí smysluplnosti přináší například dobrovolnictví. Obdobně uspokojivý pocit nám může dát také výchova dětí a péče o domácnost – vykonává-li tuto činnost někdo z rodiny, přirozeně za ni nepobírá plat. Samo sebou i některé vyloženě nepracovní aktivity (například koníčky nebo sport) mnozí považují za produktivní a současně užitečné. Byla jsem si však vědoma toho, že zrovna já za zdroj pocitu smysluplnosti považuji zejména práci.

Ve světle dat a Benovy zkušenosti jsem nabyla přesvědčení, že hodit všechno za hlavu a trávit čas odpočinkem by pro mě nebylo vhodným řešením.

Tak akorát

Výsledný tvar našeho grafu mi otevřel oči. Potvrdil, že méně než dvě hodiny denně strávené podle svého je skutečně příliš málo. Takové zúžení vlastních potřeb vede jen ke stresu a nespokojenosti, což jsem dobře poznala na vlastní kůži. Na druhou stranu jsem z dat pochopila, že má-li člověk pravidelně k dispozici více než pět hodin, je to až až a ze života se pak vytrácí pocit smysluplnosti. Z výzkumu tedy vyplynulo, že podám-li výpověď, budu se pravděpodobně znovu cítit nespokojená. S takovou spoustou volného času bych si kvůli potřebě produktivity určitě našla nějakou novou aktivitu, a tato činnost by mi ve výsledku opět způsobila stres. Ať už by tou aktivitou bylo cokoli, zřejmě bych při ní nevyužila léta pracně rozvíjené dovednosti v oboru, na němž mi skutečně záleží. Pro můj pocit spokojenosti bude rozmezí dvou až pěti volných hodin denně tak akorát.

Poznatky z výzkumu nejen potvrdily mou emoční zkušenost, ale také mi přinesly naději – a v konečném důsledku mě vedly při zásadním životním rozhodnutí. K optimálnímu množství volného času jsem vlastně neměla daleko. Stačilo zavázat se, že si každý den najdu pár hodin tomu, co mi přináší radost. Když jsem zanalyzovala svůj běžný den, vyšlo mi následující:

15 minut ranního tulení s Leem,

25 minut rozhovoru s kamarádkou (po telefonu) při cestě do práce nebo z práce,

30 minut při večeři a sklence vína s Robem (tato doba by mohla být delší, ale většinou nám to zkrátí svým divočením Leo),

20 poklidných sladkých minut, kdy zpívám Leovi ukolébavky.

Suma sumárum 90 minut denně, které bych rozhodně nechtěla trávit jinak. Jistě, raději bych si s kamarádkou popovídala někde u kávy a večeři s Robem si vychutnávala bez dětského povyku. Takové drobné vady na kráse však tuto dobu nevyřazují z chvilek, které mi přinášejí největší radost. S překvapením jsem si uvědomila, že cílovou dobu dvou hodin mám téměř na dosah, aniž bych do svého života musela drasticky zasahovat. Ano, bylo třeba se zamyslet a některé věci přeorganizovat. Ale větší spokojenosti šlo docílit pomocí několika drobných změn: V práci si dávat pozor, abych neplýtvala časem na zbytečnosti, nenechala se rozptylovat, a stihla tak více toho, co považuji za užitečné. Zaměřit se na činnosti, které naplňují mě, a ne můj denní rozvrh, a některé povinnosti delegovat (například formou placené služby). Ušetřený čas budu moci strávit s Leem a vychutnávat si obyčejné chvíle s přáteli a blízkými. Možná, že nakonec opravdu „všechno zvládnu“. A Rob může s balením kufru počkat až na příští dovolenou.

NA ČASE ZÁLEŽÍ

Ve věci své spokojenosti jsem se nepletla: mým největším problémem byl čas. Jen jsem se mylně domnívala, že jde jen o jeho množství a že kdyby měl den více hodin, stihla bych všechno, co chci, a byla bych mnohem šťastnější. Horní plochá část grafu mezi dvěma a pěti hodinami volného času denně však ukázala, že existuje poměrně široké rozpětí, v němž mezi volným časem člověka a jeho štěstím neexistuje přímá úměra. Což považuji za klíčové. Znamená to, že s výjimkou krajních extrémů není pocit spokojenosti otázkou toho, kolik máme volného času. Ve skutečnosti jde o to, jak jej strávíme.

Řešením tedy není vyhradit si spoustu volna, ale co nejvíce obohatit čas, který máme. Graf mi potvrdil, co většina mých výzkumů celou dobu naznačovala: chce-li člověk dosáhnout větší spokojenosti se svým životem, není čas pouze problémem, ale zároveň řešením. Čas je unikátní zdroj. Pokud ho investujeme správně, přinese nám dobrý, možná i skvělý život. Víte-li, do čeho jej vložit a jak se do něj položit, budete spokojenější. Klíčem je umět volný čas rozdělit tak, abyste dosáhli věcí, na nichž vám skutečně záleží. Abyste jednou, až se ohlédnete za svým životem, pocítili spokojenost a naplnění. Proto bychom se měli snažit prožít všechny naše vzácné hodiny šťastněji.

Možná vám připadá zvláštní číst řádky o důležitosti investování času (a nikoli peněz) od někoho, kdo vyučuje na ekonomické fakultě. V programech MBA se tradičně hlásá měření úspěchu ziskem. Zisk je to hlavní, a čím vyšší je, tím lépe. Většina mých studentů se pustila do studia MBA s cílem úspěšně podnikat a vydělat peníze, pokud možno hodně peněz. Tento vzorec uvažování však zdaleka není vlastní jen byznysově orientovaným studentům. V jednom průzkumu se můj tým dotazoval tisíců osob z celých Spojených států, reprezentujících širokou škálu zaměstnání i příjmových hladin, zda by upřednostnily více peněz, nebo více času. Většina zvolila peníze. Jenže to nemusí být správná volba.

Automobilový magnát Henry Ford prý kdysi řekl: „Firma se musí vést se ziskem, jinak zanikne. Ale pokud se někdo snaží podnikat jen kvůli zisku… pak jeho firma zanikne také, protože postrádá důvod své existence.“ Výrok se vztahuje stejnou měrou na podniky jako na jednotlivce. Navzdory všeobecnému zaměření na zisk nejsou hlavním faktorem životního úspěchu a spokojenosti peníze, nýbrž strávený čas. Mělo to nějaký smysl? Stálo za to investovat … ten čas?

Během let jsem ve více než desítce studií testovala, co se stane, když člověk začne vnímat jako kritický zdroj namísto peněz čas. Výsledky hovoří jednoznačně: bez ohledu na to, kolik peněz a času člověk reálně má, predikuje zaměření na čas vyšší úroveň osobní spokojenosti. Lidé oceňující více čas než peníze se průběžně cítí pozitivněji naladění a vykazují vyšší spokojenost se svým životem. Výhody zaměření na čas plynou z pečlivějšího investování času – do činností, které přinášejí více zábavy a naplnění v souladu s našimi hodnotami. Své akademické kořeny z ekonomické fakulty přece jen nezapřu – tato kniha je investiční rádce. Nikoli však finanční. Je o tom, jak investovat ten nejcennější zdroj, který máme.

ŠŤASTNĚJŠÍ HODINY

Každý z nás má denně k dispozici stejný počet hodin, ať na práci, či zábavu. Záleží jen na nás, jak s těmi čtyřiadvaceti hodinami naložíme. V sázce je mnoho. Hodiny a dny se sčítají do let a dekád a ve výsledku tvoří celý náš život. Způsob, jakým se svým časem zacházíme, definuje, kdo jsme, jaké vzpomínky si hýčkáme a jak na nás budou vzpomínat ti, které za sebou zanecháme.

Všichni chceme být šťastní. Lidé po celém světě tento cíl neustále hodnotí jako ten nejdůležitější. A nejedná se o nějaký novodobý trend. Již v sedmnáctém století konstatoval francouzský filozof a matematik Blaise Pascal: „Všichni lidé usilují o štěstí. Platí to bez výjimky. Ať už použijí jakékoli prostředky, všichni směřují k tomuto jedinému cíli.“

Na štěstí záleží. (Odborná literatura ho označuje jako „subjektivní pocit pohody“ daný tím, nakolik pozitivně se cítíme během běžných dnů a jak jsme celkově spokojeni se svým životem.) A záleží na něm hodně. Není to jen nějaká povrchní nebo lehkovážná snaha, nejde o nasazování falešného úsměvu a předstírání, že všechno je skvělé.

Tato základní emoce vyvolává ohromný dominový efekt. Díky ní můžete být odolnější, dosahovat lepších výsledků v práci a být laskavější k lidem kolem vás. Desetiletí výzkumů ukázaly, že pocit štěstí přináší přínosy jak v zaměstnání, tak ve vztazích (osobních i profesních). Mimo jiné zvyšuje motivaci, kreativitu a schopnost adaptivního řešení problémů – a to vše nám pomáhá nejen v práci, ale i v náročných situacích mimo kancelář. Jsme-li šťastní, máme druhé raději a ostatní mají raději nás. Jsme milejší, častěji prokazujeme laskavosti a pomáháme druhým.

Díky štěstí se můžeme těšit i lepšímu zdraví. Posiluje náš imunitní systém, zvyšuje práh bolesti, tělo lépe reaguje na fyziologické stresory v neposlední řadě se jedná o významný prediktor dlouhověkosti. Celkově studie poskytují nesporné empirické důkazy, že štěstí je klíčem k dlouhému a spokojenému životu. Nejde tedy jen o to, že chceme být šťastní – měli bychom chtít být šťastní.

Vzájemnému vztahu mezi časem a štěstím jsem věnovala víc než dekádu výzkumů, v současné době o něm přednáším a zabývá se jím i tato kniha. Ráda bych tím vším přispěla k zodpovězení zásadní lidské otázky: Jak může každý z nás vytěžit maximum z času, který má k dispozici?

Od oné osudné noci ve vlaku jsem pokračovala ve výzkumu a zjištěné poznatky aplikovala na sebe – změnila jsem své uvažování o čase i způsob, jakým ho investuji. Přestože můj program stále přetéká, podařilo se mi, aby byly také naplňující. Nakonec jsem se rozhodla odejít z Whartonu; akademický svět jsem však neopustila. Přestože jsem obdivovala své kolegy a líbila se mi pulzující atmosféra školy, poučila jsem se z vlastního výzkumu a upřednostnila osobní pohodu a štěstí. Přála jsem si žít v příjemnějším podnebí, a tak jsme se po dohodě s Robem přestěhovali, jen kousek od pláže. S výjimkou dovolených však netrávíme celé dny odpočinkem. Pracujeme a doma v Kalifornii teď kromě Lea vychováváme i dceru Litu.

Působím jako profesorka na Anderson School of Management na Kalifornské univerzitě v Los Angeles (UCLA). Přála jsem si věnovat se oboru, který považuji za smysluplný, a tak nyní vyučuji principy štěstí a osobní spokojenosti. Inspirovala jsem se bakalářským kurzem Psychologie a dobrý život Laurie Santos z Yaleovy univerzity a kurzem Designérem vlastního života1 Billa Burnetta a Davea Evanse ze Stanfordovy univerzity a vytvořila vlastní s názvem Jak aplikovat vědu o štěstí ve svém životě. Studenti MBA se v něm učí, jak uvést do rovnováhy osobní a pracovní život. Do výuky jsem začlenila poznatky ze svého výzkumu i z práce kolegů z oborů sociální psychologie, behaviorální ekonomie, marketingu a organizačního chování. Studentům pomáhám, aby si lépe organizovali čas a byli tak – na každodenní i celkové bázi – šťastnější.

Tuto knihu jsem napsala proto, abych mohla stejné poznatky předat i vám. Výzkumná zjištění založená na stovkách tisíců údajů jsem doplnila o příběhy ze života svých studentů, přátel a rodiny. Příběhy jsou pochopitelně osobní, protože náš čas je osobní a představuje základ naší každodenní existence. Ne každá zkušenost bude odpovídat té vaší, přesto věřím, že ve všech naleznete poučení i inspiraci. Zvu vás tímto na společnou cestu za poznáním. Na konci každé kapitoly na vás čeká shrnutí toho nejdůležitějšího, abyste své znalosti upevnili. Možná ještě užitečnější však je, že vám budu průběžně zadávat úkoly, tak jako to dělám se svými studenty. Cvičení v knize najdete přes tucet a rozhodně vám doporučuji, abyste si je vyzkoušeli na vlastní kůži. Uvidíte že vám přinesou okamžité zlepšení. Díky četbě a plnění úkolů v podstatě absolvujete můj kurz a stejně jako mí studenti si budete užívat více štěstí, smysluplnosti i kvality mezilidských vztahů.

V následujících kapitolách vás nejprve přiměji změnit přesvědčení, že tonete v nedostatku času. V kapitole 2 vám pomohu si uvědomit, že navzdory zdání časové chudoby ve skutečnosti disponujete vším potřebným, abyste byli schopni věnovat hodiny opravdu podstatným věcem. Zapracujeme na vašem vnímání času a zvýšíme váš časový blahobyt. Dodám vám sebevědomí rozhodnout, jak trávit váš čas nejen efektivně, nýbrž také smysluplně.

V kapitole 3 vás provedu cvičením se sledováním času. Pomůže vám zjistit, které činnosti vám slibují největší míru štěstí a které naopak za váš čas nestojí. Z toho všeho vydestilujete návod na moudrou investici času. Některé činnosti nejsou obzvlášť zábavné z principu, ale žít se bez nich nedá (například úklid domácnosti, zaměstnání, dojíždění do práce). Proto si v kapitole 4 ukážeme několik strategií, které potenciálně deprimující činnosti učiní uspokojivější.

Vytěžit maximum ze svého času však není jen otázkou toho, jakým aktivitám se věnujete. Neméně podstatný je také váš přístup. Například večerní rozhovor s mým milovaným mužem u cheesburgeru a sklenky vína pro mě patří k tomu nejradostnějšímu. Pokud ale k večeři s Robem začnu přistupovat jako k něčemu samozřejmému a přestanu vnímat její důležitost, nebo se nechám rozptýlit myšlenkami na nabitý pracovní program a nebudu pořádně vnímat, co Rob říká, bude to jen ztráta času (nejen mého, ale nás obou). Potenciál štěstí ukrytý v těchto okamžicích bych propásla. Proto vám v kapitole 5 ukážu několik metod, jak něčemu věnovat větší pozornost, a následně v kapitole 6 techniky proti rozptylování. Dokážete pak z veškerého svého času získat co nejvíce.

Přestože máte spoustu času na prožití šťastného života, platí to pouze tehdy, když o něm vědomě rozhodujete a nenecháte si ho bezmyšlenkovitě zaplácat. Počet hodin v jednom dni je definitivní. V kapitole 7 si ukážeme, proč být proaktivní a nenechat čas jen tak plynout. Povede vás to ke stanovení priorit – určení věcí, na nichž skutečně záleží a které vám přinášejí radost.

Pozoruhodné také je, že žádná hodina neprobíhá sama o sobě. Uspokojivý týden nelze jednoduše vytvořit naházením jednotlivých hodin na hromadu. Způsob, jak své týdenní činnosti uspořádáte, může mít zásadní vliv na vaši celkovou spokojenost. V kapitole 8 vás vyzvu, abyste svůj rozvrh vnímali jako krásnou barevnou mozaiku a sebe sama jako umělce. Provedu vás řemeslem času: volbou činností, jejich rozložením i pořadím tak, aby všechny střípky tvořily dokonalý týden. Výrazně tím posílíte vliv dobře stráveného času a naopak minimalizujete dopad nepříjemných povinností. Pochopíte rovněž, že si sice nemůžete užít každou jednotlivou hodinu a najít se v ní, můžete to však dokázat v průběhu týdnů, měsíců a let.

Na závěr se v kapitole 9 odpoutáme od rámce hodin a pohlédneme na svůj čas prizmatem let a života celkově. Pohled z ptačí perspektivy vám pomůže ujasnit si své hodnoty a zjistit, na čem vám záleží nejvíc ze všeho. Širší časový záběr nás zpětně přivede k tomu, jak strávit dnešní hodiny – tedy tím, co vás naplňuje, takže se budete moct ohlédnout za uplynulými roky s pocitem naplnění a bez výčitek.

Díky moudrosti plynoucí z empirického výzkumu se naučíte utvářet čas vašeho života. Vše začíná u jedné šťastnější hodiny.

CO SI ODNÉST Z 1. KAPITOLY

Časová chudoba je převládající pocit, že máme udělat příliš mnoho věcí a přitom máme příliš málo času.

Omezené množství času tráveného podle svého (tj. méně než zhruba dvě hodiny denně) se pojí s nižší úrovní štěstí (osobní pohody) v důsledku stresu.

Avšak i příliš mnoho volného času (tj. více než zhruba pět hodin denně) souvisí s nižší úrovní štěstí, protože to podporuje pocit nedostatku účelu.

Mimo oba extrémy nemá množství volného času na osobní pohodu rozhodující vliv. Pocit štěstí závisí na tom, jak dostupný čas trávíme.

Upřednostňuje-li člověk čas před penězi, zvyšuje se jeho pocit štěstí, neboť ho to motivuje trávit čas uvážlivě – více radostným a naplňujícím způsobem.

Snažit se o pocit spokojenosti a štěstí je záslužné – prospěje vám to v práci, vašim vztahům i zdraví, budete odolnější, kreativnější a laskavější.

KAPITOLA 2

VŠECHEN ČAS SVĚTA

Čas si nikdy na nic „nenajdete“.

Chcete-li na něco čas, musíte si ho udělat.

— Charles Buxton

Vyzkoušejte si malý myšlenkový experiment: Když nemáte dost času a potřebujete ze svého programu něco vyškrtnout, co vás napadne jako první?

Miluji ranní běh. Zjistila jsem, že si při něm vždycky uspořádám myšlenky a navíc si pak mohu bez výčitek dopřát oblíbený cheeseburger a sladký čokoládový dortík. Jenže když si večer v posteli nastavuju budík, v hlavě mi neúprosně běží všechno, co musím zítra před výukou stihnout: vypravit děti do školy, zabalit jim svačiny, přezkoušet Lea na kvíz z hláskování. Taky odpovědět na e-maily od studentů a projít si poznámky k přednášce. Nasnídat se. Sama se vypravit, což ve dnech, kdy přednáším, vyžaduje delší dobu – na vyfoukání vlasů a výběr elegantního oblečení i vhodných šperků. A potřebuji se dostatečně vyspat (z výzkumů i vlastní zkušenosti vím, že po méně než osmi hodinách spánku je můj mozek nepoužitelný. Zklamaně se smiřuji se zjevným faktem: nemám na ranní běh čas.

A co vy? Co se do vašeho rozvrhu už zkrátka nevejde? Požádala jsem několik kolegů a kolegyň, aby doplnili větu: „Nemám čas na …“

„Nemám čas na cvičení.“

„Nemám čas se VYSPAT!“

„Nemám čas si číst, psát, ani přemýšlet… a během covidu jsem neměla čas si ani umýt ty pitomý vlasy.“

„Nemám čas používat zubní nit.“

„Nemám čas na čtení knih, na úklid domu ani úvahy o budoucím životě.“

„Nemám čas malovat.“

„Nemám čas na hudbu, četbu a návštěvy přátel nebo rodiny.“

„Nemám čas posilovat a zahrát si se synem fotbal.“

„Nemám čas (nebo energii) prohlubovat vztah s dětmi a manželem.“

„Nemám čas chodit na terapii, a dokonce ani na to si nějakého terapeuta najít.“

„Nemám čas pro sebe. A co bych s ním dělala? No, zašla bych si na dlouhou procházku, koukala na debilní seriál, uzobávala jídlo z ledničky, zdřímla si a jen tak si s někým pokecala po telefonu.“

„Nemám čas meditovat.“

„Nemám čas vařit zajímavá a skvělá jídla.“

„Nemám čas vytvořit zahradu svých snů.“

„Nemám čas všechno dobře zvládat.“

Ze seznamu vyplývá, že mnoho zdravých a obohacujících věcí, které bychom dělali rádi, neděláme, protože na ně prostě nemáme čas. Kvůli jeho nedostatku zanedbáváme péči o tělo – nezacvičíme si, dokonce si nenajdeme osm minut na sprchu nebo jedinou minutu na vyčištění zubů zubní nití. Nevěnujeme čas sami sobě – abychom si odpočinuli, něco si přečetli, v klidu popřemýšleli nebo tvořili. Zanedbáváme své zájmy a to, co nás činí zajímavými. Přestáváme kultivovat důležité osobní vztahy, nemluvě o budování těch nových. Tentýž zdroj, který představuje esenci našeho života, jej také paradoxně omezuje.

Podle výzkumů se takto cítí polovina americké populace a miliony dalších lidí na celém světě. Spisovatelka Brené Brown, proslulá svými motivačními přednáškami, popisuje moderní kulturu jako kulturu nedostatku – nemáme dost a nepřipadáme si dost dobří. Behaviorální ekonomové Sendhil Mullainathan a Eldar Sharif napsali o nástrahách existence s omezenými zdroji celou knihu. Já bych dodala, že v dnešní éře neomezených možností a velkých očekávání se potýkáme zejména s nedostatkem času. Nemáme-li ho dost, nemůžeme ze sebe dostat to nejlepší ani být tím nejlepším, kým bychom mohli být. Méně toho zvládneme a jako menší se cítíme. A jak jsme se dozvěděli v předchozí kapitole, také jsme kvůli tomu méně šťastní. Časová chudoba zhoršuje kvalitu našeho života.

MÉNĚ NENÍ VÍCE

Po anketě mezi svými přáteli jsem se rozhodla důsledky časové chudoby prozkoumat na širším, a tedy reprezentativnějším vzorku populace. Prostudovala jsem odbornou literaturu a sama uskutečnila několik experimentů. Jejich výsledky byly podobně děsivé jako výše uvedený seznam. Nedostatek času se evidentně projevuje negativně úplně na každém.

Připravte se na to, že následující poznatky budou zpočátku působit depresivně. Pochopíme-li však, jak moc jsme náchylní odbývat sami sebe, budeme na boj s nedostatkem času lépe připraveni. A slibuji, že ještě před koncem kapitoly budete mít v kapse několik praktických metod, jak nad svým časem převzít kontrolu – a zlepšit tak váš život.

Horší zdraví

Zjistila jsem, že nejsem žádná výjimka: v časovém presu lidé typicky obětují návštěvu posilovny, běh, lekci jógy nebo zruší rezervaci na spinning. Ze studií vyplývá (a to bez ohledu na to, jakým pohybovým aktivitám se přesně věnujeme), že při časovém omezení se obecně méně hýbeme, což má přímý negativní dopad na naši tělesnou i duševní pohodu. Stručně řečeno, vynecháme-li cvičení, cítíme se méně šťastní. Časová chudoba negativně ovlivňuje i další chování související se zdravím. Jsme-li příliš zaneprázdnění na to, abychom konzumovali čerstvé potraviny, pořádně se v noci vyspali nebo chodili k doktorovi, budeme s větší pravděpodobností trpět nadváhou, vysokým tlakem a horším zdravím vůbec. Pokud vám připadá, že právě hledíte do děsivé křišťálové koule, nezoufejte – jsem v tom s vámi. Jak už jsem přiznala, často jsem se cítila v takovém presu, že jsem vynechala ranní běhání. Také jsem zjistila, že latté v plechovce a kobliha se během cesty do práce dají zhltnout snáz než ovocný salát a bílková omeleta. A přestože při sebemenších známkách nemoci utíkám s Leem a Litou k lékaři, sama raději zdravotní potíže přechodím. I když nejde o příjemná zjištění, je užitečné si je uvědomit. Za chvíli vám povím, jak z nich můžeme těžit.

Méně laskavosti

Časová chudoba neovlivňuje jen to, jak se staráme o sebe. Máme-li času málo, začneme na něj být skoupí a projevujeme menší ochotu věnovat ho druhým. V časovém presu zřejmě nezavoláme kamarádce, která právě nastoupila do nového zaměstnání, dokonce ani nepodržíme dveře pomalejšímu člověku za námi. Tato „lakota“ byla zaznamenána i u mimořádně soucitných osob: studentů teologické fakulty. V sedmdesátých letech minulého století provedli John Darley a Daniel Batson experiment, v němž si měla skupina seminaristů připravit prezentace o milosrdném Samaritánovi – tedy biblickém podobenství o cizinci, který se zastavil, aby pomohl okradenému zbitému poutníkovi ležícímu bezmocně u cesty. Mělo to však háček: když studenti jeden po druhém chodili prezentace přednést, některým bylo řečeno, že se dostali do skluzu a nemají moc času. Ostatní takovou informaci neobdrželi. Na chodbě před prezentační místností všichni nutně narazili na člověka, který evidentně potřeboval pomoc – shrbený se dusil v záchvatech kašle (ve skutečnosti se jednalo o najatého herce). Výzkumníci sledovali, kteří seminaristé obětovali trochu času, aby se zastavili a muži v nouzi pomohli. Všímáte si té ironie? Studenti, jimž bylo řečeno, že mají omezený čas, se k pomoci odhodlávali podstatně méně.

Podobné chování jsem zaznamenala i v jednoduchém experimentu mezi našimi vysokoškolskými studenty. U poloviny účastníků studie jsem evokovala pocit nedostatku času tím, že měli napsat krátkou esej o dni, kdy se cítili extrémně zaneprázdnění a uspěchaní. Ostatní psali o dni, kdy měli spoustu volného času pro sebe. O něco později jsem každého z nich požádala, jestli se může zdržet o patnáct minut déle a pomoci jednomu středoškolákovi s esejí tvořící součást přihlášky na univerzitu. Studenti, v nichž ožil pocit spěchu, projevili v porovnání s těmi, kteří si připomněli volný den, mnohem menší ochotu.

Všimli jste si, jak se nám formuje jistý vzorec? Získáme-li pocit, že máme příliš málo času, povedeme ve výsledku méně hodnotný život. Musím vás ovšem ujistit, že to není jediná možnost. Potom, co probereme ještě jeden negativní důsledek pocitu nedostatku času, se už dostaneme se k potenciálním řešením.

Nižší sebevědomí

Budeme-li pociťovat nedostatek času, nejenže toho méně zvládneme, ale nastane u nás také pokles sebejistoty. Dva týdny před zkouškou v polovině semestru se výzkumníci studentů zeptali, jakou známku z testu očekávají, a také na úroveň jejich sebejistoty. Na to, jak dopadnou, měli znovu odpovědět v den konání zkoušky. Výsledky studie ukázaly, že dokud měli studenti dost času na přípravu, byli ohledně výsledku testu výrazně víc sebevědomí než krátce před zkouškou. Tento závěr se bohužel netýká jen zkoušek. Nedostatek času podrývá naši sebedůvěru při uskutečňování nejrůznějších cílů.

NESPOKOJTE SE S MÁLEM

A teď konečně pár dobrých zpráv! Chmurný obraz, který jsme dosud načrtli, ještě není hotový. Neobsahuje totiž důkazy o tom, že i velmi zaneprázdnění lidé trpící nedostatkem času mohou být sebevědomí, zdraví a laskaví.

Ano, tyto ženy jsou neuvěřitelné. Přesto mají stejně jako my k dispozici pouze dvacet čtyři hodin denně. Ve skutečnosti nemají více času. Zároveň ale ze svých dnů podobné prospěšné činnosti neškrtají. Tak jak to dělají?

Proškrtejte seznam

Posilte své sebevědomí

CHCETE-LI BLAHOBYT, PAK VÍCE JE VÍCE

Posilte vědomí sebe sama

Posilte své propojení s druhými

CVIČENÍ: HÝBEJTE SE!

CVIČENÍ: NÁHODNÝ ČIN LASKAVOSTI

Ultimátní propojení

1. Sociální interakce

2. Příroda

TAK DO TOHO!

CO SI ODNÉST Z 2. KAPITOLY

Časová chudoba má negativní důsledky: zhoršuje vám zdraví (většinou omezíte cvičení), jste méně laskaví (méně druhým pomáháte), méně si věříte (namísto optimistické orientace na úspěch se spíš obáváte selhání) a také jste méně šťastní.

Časová chudoba je však subjektivní a existují způsoby, jak naopak docílit pocitu, že máte více času.

Chcete-li zlepšit svůj časový blahobyt, věnujte se činnostem, které zvýší vaši sebedůvěru a obecný pocit, že jste schopni zvládnout vše, k čemu se rozhodnete:

Dopřejte si pohyb: cvičení zvýší vaši sebejistotu a pozitivně nakopne vaši náladu.

Prokazujte druhým laskavosti: pomoc druhým nejen zmenší vaši časovou chudobu, ale budete se cítit dobře a ostatní rovněž.

Spočiňte v úžasu: hledejte tento pocit v osobních vztazích, přírodě, umění nebo individuálních úspěších, rozšíříte své vnitřní obzory i svoje vnímání času.