Steven Pressfield

VÁLKA UMĚNÍ

Odblokujte svou kreativitu a vyhrajte tvůrčí bitvy

© 2002 by Steven Pressfield

All rights reserved.

Podle anglického originálu War of Art: Break Through the Blocks and Win Your Inner Creative Battles vydalo v edici Briquet nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2017.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík / Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková / Redakční spolupráce Tomáš Baránek / Šéfredaktor Marek Vlha / Grafická úprava a ilustrace Radek Petřík / Autor obálky Pavel Junk / Sazba Stará škola / Jazyková korektura Vilém Kmuníček / Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: www.melvil.cz/kniha-valka-umeni]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #valkaumeni

© Jan Melvil Publishing, 2017, 2018

Více informací také na valkaumeni.cz

ISBN 978-80-7555-036-1

Pro Bernay Graysonovou

PŘEDMLUVA

Válku umění napsal Steven Pressfield pro mě. Nepochybně ji napsal i pro vás, ale já vím, že ji napsal výslovně pro mě, protože držím olympijský rekord v prokrastinaci. Dokážu prokrastinovat uvažováním nad svým problémem s prokrastinací. Umím prokrastinovat při řešení svého problému s prokrastinací tím, že přemýšlím nad svým problémem s prokrastinací. Takže mě ten ďábel Pressfield požádal, abych napsal tuhle předmluvu do určitého data. Věděl, že nehledě na to, jak dlouho to budu odkládat, se budu muset nakonec přemoct a dát se do díla. To jsem udělal samozřejmě na poslední chvíli, a když jsem listoval První knihou „Poznej nepřítele“, z každé stránky na mě koukal vlastní provinilý obličej. Druhá kniha mi však potom poskytla bitevní plán, Třetí kniha zase vidinu vítězství, a když jsem Válku umění zavřel, zalila mě obrovská vlna klidu. Teď vím, že tuhle válku vyhraju. A když to zvládnu já, svedete to i vy.

Hned zkraje První knihy Pressfield za nepřítele kreativity označuje Odpor, všezahrnující pojem odpovídající Freudovu pudu smrti a ničivé síle lidské povahy, která se projevuje, kdykoli zvážíme dlouhý a obtížný postup, na jehož konci by mohlo vzniknout něco skutečně dobrého pro nás či pro ostatní. Následuje galerie policejních fotografií mnoha podob Odporu. Všechny ihned poznáte, protože tahle síla žije v každém z nás — sabotáž vlastního úsilí, sebeklam a sebeničení. My autoři ji známe pod názvem „blok“, tuhle paralýzu, která může způsobit otřesné chování.

Před několika lety jsem byl zablokovaný jako kanalizace v Indii. Co myslíte, že jsem s tím udělal? Rozhodl jsem se zrevidovat si svoje oblečení. Snad abych si dokázal, jak otravný dokážu být, navlékl jsem na sebe postupně všechny kalhoty, svetry, bundy i ponožky a roztřídil jsem je do hromádek: jaro, léto, podzim, zima, Armáda spásy. Potom jsem si to všechno vyzkoušel znovu a tentokrát jsem svršky rozdělil na jarní na lítačku, jarní do společnosti, letní na lítačku… Po dvou dnech už jsem začínal mít pocit, že jsem zešílel. Chcete vědět, jak se dá vyléčit spisovatelský blok? Návštěva psychiatra vám nepomůže. Protože jak moudře podotýká Pressfield, hledání „podpory“ je nejsvůdnější tváří Odporu. Kdepak. Lék najdete v Druhé knize: „Staň se profíkem“.

Steven Pressfield je samotnou definicí profíka. Vím to, protože už ani nepočítám, kolikrát jsem autorovi Legendy o slavném návratu volal a zval ho na partičku golfu a on navzdory pokušení odmítl. Proč? Protože pracoval. Jak ví každý autor, který se někdy rozmáchl železem, golf je překrásně zhoubná forma prokrastinace. Jinými slovy Odporu. Steve disponuje disciplínou z oceli.

Během cestování po Evropě jsem jedním dechem přečetl Stevovu Ohnivou bránu a Souboj s bohy. Rozhodně nejsem žádný uplakánek — nad knihou jsem neplakal od chvíle, kdy jsem četl Steinbeckova Ryzáčka, ale tyhle romány mě dostaly. Stávalo se, že jsem seděl v kavárně a přemáhal slzy, když jsem četl o nezištné odvaze těch Řeků, kteří formovali a zachránili západní civilizaci. Když jsem nahlédl pod bezchybnou prózu a vycítil do hloubky propracované rešerše, znalost lidské povahy a společnosti, barvitě vylíčené podrobnosti vyprávění, musel jsem nad tou prací žasnout, nad veškerou tou prací, která tvoří pevné základy jeho úžasných děl. Ve svém obdivu nejsem jediný. Když jsem knihy kupoval v Londýně, bylo mi řečeno, že Stevovy romány zadávají oxfordští profesoři historie studentům jako povinnou četbu, aby je obeznámili s životem ve starověkém Řecku.

Jak může umělec dosáhnout takové moci? Pressfield představuje v Druhé knize dennodenní tažení profesionála pěkně krok po kroku: příprava, řád, trpělivost, vytrvalost, schopnost jednat navzdory neúspěchu a strachu — bez výmluv a bez keců. Steve zde především velice dobře podotýká, že profesionál se v první i poslední řadě a vlastně neustále soustředí na mistrovské ovládnutí svého řemesla.

Třetí kniha „Vyšší sféra“ zkoumá Inspiraci, ušlechtilý výsledek klíčící v brázdách za profesionálem, který na sebe bere chomout a orá pole svého umění. Pressfieldovými slovy: „Když se každý den posadíme a odvedeme svou práci, soustřeďuje se kolem nás síla … začneme se podobat zmagnetizované tyči přitahující kovové piliny. Přicházejí nápady. Poznatky se vzájemně prorůstají.“ Na vlivu Inspirace se Steve i já naprosto shodneme. Úchvatné představy a myšlenky skutečně přicházejí téměř odnikud. Tyto zdánlivě spontánní záblesky jsou tak úžasné, že lze jen těžko uvěřit, že jejich autorem je naše nehodné já. Odkud tedy pocházejí naše nejlepší věci?

V otázce původu Inspirace se naše pohledy ale rozcházejí. Steve v První knize sleduje evoluční kořeny Odporu až k našim genům. Souhlasím. Původ je genetický. Ta negativní síla, temné odmítání kreativity, je zanořena hluboko v naší lidské podstatě. Ve Třetí knize však Steven zařadí vyšší rychlost a nehledá příčinu Inspirace v lidské povaze, ale ve „vyšší sféře“. Potom s poetickým zápalem popíše svou víru v Múzy a anděly. Podotýká, že nejvyšší zdroj kreativity je božský. Pro mnoho (možná většinu) čtenářů bude Třetí kniha neskutečně působivá.

Já však věřím, že zdroj kreativity se nachází na stejné rovině reality jako Odpor. Je také geneticky daný. Nazývá se talent — vrozená schopnost objevovat skrytá spojení mezi dvěma věcmi — obrazy, myšlenkami, slovy — která nikdo předtím neviděl, propojit je a vytvořit pro svět třetí, zcela jedinečné dílo. Talent je stejně jako naše inteligence darem našich předků. Když se nám poštěstí, zdědíme ho. U několika šťastlivců obdařených talentem temná stránka jejich povahy nejprve vzdoruje úsilí, které kreativita vyžaduje, ale jakmile se pustí do práce, jejich talentovaná stránka se probudí k životu a odmění je ohromnými počiny. Zdá se, že tyto záblesky kreativního génia vznikají zničehonic ze zřejmého důvodu — vycházejí z nevědomé mysli. Jednoduše řečeno, existuje-li Múza, pak nepromlouvá k netalentovaným.

Přestože se naše názory na příčinu různí, ohledně následku jsme zajedno — setká-li se inspirace s talentem, zrodí se pravda a krása. Když Steven Pressfield psal Válku umění, byl zcela v područí Inspirace.

Robert McKee, lektor tvůrčího psaní, jehož studenti obdrželi 63 cen Filmové Akademie a 164 cen Emmy

CO DĚLÁM

Vstanu, osprchuju se, posnídám. Přečtu si noviny a vyčistím zuby. Pokud musím někomu zavolat, udělám to. V té chvíli už mám uvařenou kávu. Nasadím si šťastné boty na práci a zavážu si šťastné tkaničky, které mi dala moje neteř Meredith. Vydám se zpátky do pracovny a rozjedu počítač. Přes opěradlo visí moje šťastná mikina s kapucí, s talismanem, který jsem dostal od cikánky v Saintes-Maries-de-la-Mer za pouhých osm babek ve francích, a s mou šťastnou jmenovkou LARGO pocházející ze snu, jenž se mi jednou zdál. Obléknu si ji. Na slovníku synonym mám položené šťastné dělo z hradu El Morro na Kubě od mého přítele Boba Versandiho. Namířím ho na své křeslo tak, aby po mně mohlo střílet inspiraci. Odříkám svou modlitbu, vzývání Múzy z Homérovy Odyssey v překladu od T. E. Lawrence neboli Lawrence z Arábie. Knihu mi daroval drahý kamarád Paul Rink a já ji usadil na polici vedle manžetových knoflíčků po otci a šťastného žaludu z bitevního pole u Thermopyl. Je zhruba půl jedenácté. Posadím se a ponořím se do práce. Ve chvíli, kdy začnu dělat překlepy, poznám, že už jsem došel do bodu, kdy úsilí přestává být tak plodné. Rozhodnu se práci pro tento den skončit. Zkopíruju všechno na disk a ten potom schovám do přihrádky spolujezdce v dodávce. Pro případ, že by hořelo a musel bych opustit dům. Vypnu počítač. Jsou tři hodiny, možná půl čtvrté. Balím krám. Kolik stránek jsem napsal? To je mi jedno. Stojí za něco? Na to ani nepomyslím. Důležitý je jen fakt, že jsem do psaní vložil svůj čas a maximální úsilí. Počítá se pouze to, že jsem dnes během vyhrazeného času překonal Odpor.

CO VÍM

Skuteční spisovatelé znají jedno tajemství, které rádobyautoři neznají. Na psaní není těžké samotné psaní. Těžké je sednout si a začít psát.

Brání nám v tom Odpor.

NEŽITÝ ŽIVOT

Jednou v noci před spaním

jsem zaslechl tátu a mámu.

Táta říkal, nech toho kluka dělat boogie-woogie,

protože je to v něm a musí to ven.

John Lee Hooker, „Boogie Chillen“

Většina z nás má dva životy. Ten, který žijeme, a potom nežitý vnitřní život. Mezi nimi stojí Odpor.

Přivezli jste si někdy domů běžecký pás, na který se nakonec jenom chytal prach na půdě? Přestali jste někdy držet dietu, chodit na kurz jógy nebo praktikovat meditaci? Stalo se vám někdy, že jste nenásledovali touhu začít s duchovními praktikami, zasvětit život humanitárním činnostem a pomoci ostatním? Chtěli jste se někdy stát matkou, lékařem, zastáncem slabých a bezmocných nebo jít do politiky, bojovat za celou planetu, světový mír nebo chránit životní prostředí? Viděli jste někdy v noci před spaním vizi člověka, kterým byste se mohli stát, práce, které byste mohli dosáhnout, a bytosti, kterou jste se měli stát? Jste spisovatel, který nepíše, malíř, který nemaluje, nebo podnikatel, který nikdy nezaložil podnik? Potom znáte Odpor.

Odpor je tou nejtoxičtější silou na planetě. Má na svědomí víc neštěstí než chudoba, nemoci a erektilní dysfunkce. Podvolíme-li se Odporu, naše duše se pokřiví. Ochromuje nás a činí nás menšími, než jsme a než jací být máme od narození. Pokud věříte v Boha (já ano), musíte Odpor prohlásit za zlo, protože nám brání v dosažení života, který pro nás Bůh zamýšlel, když obdařil každého z nás jedinečným géniem. Slovo „génius“ pochází z latiny; Římané jím označovali vnitřního ducha, svatého a nedotknutelného, který nás hlídá a navádí podle našich tužeb. Spisovatel píše skrze génia; výtvarnice maluje stejným způsobem; všichni, kdo tvoří, vycházejí ze stejného posvátného centra. Jedná se o sídlo naší duše, nádobu, která nese náš potenciál, je naším majákem a Polárkou.

Každé slunce také vrhá stíny a stínem génia je Odpor. Síly Odporu působícího proti volání naší duše po seberealizaci jsou stejně mocné jako samotné vnitřní volání. Jsou silnější než lokomotiva a zbavuje se jich hůře než závislosti na cracku. Semele-li vás Odpor, nejste sami. Miliony dobrých mužů a žen už mu padly za oběť před námi. Chcete znát tu největší sviňárnu? Často ani nevíme, co nás vlastně sejmulo. Já jsem to nikdy nepoznal. Od čtyřiadvaceti do dvaačtyřiceti si mě Odpor mazal na chleba a třináctkrát mě vláčel z jednoho pobřeží Ameriky na druhé, aniž bych si to jedinkrát uvědomil. Nepřítele jsem hledal úplně všude, ale nevšiml jsem si, že se nachází přímo před mým obličejem.

Povím vám příběh, který jste už možná slyšeli. Žena zjistí, že má rakovinu a před sebou posledních šest měsíců života. Během několika dní dá výpověď, vrátí se ke svému vysněnému skládání tex-mex country písní, kterého se v minulosti vzdala, aby vychovala rodinu (nebo začne studovat starořečtinu anebo se přestěhuje do středu města a zasvětí svůj čas péči o děti trpící AIDS). Její přátelé si myslí, že se zbláznila; ona sama ale nikdy nebyla šťastnější. Má to ještě dovětek. Její rakovina ustoupí.