Mikuláš Splítek

STÁT SE INVESTOREM

Jak ovládnout tvůrčí magii akciového trhu

Copyright © 2020 Mikuláš Splítek

V edici Pod povrchem vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Zuzana Kačerová

Oponentura Ján Hájek, Daniel Gladiš, Přemysl Bejda

Grafická úprava David Dvořák

Sazba Stará škola (staraskola.net)

Ilustrace Radek Petřík

Obálka Alex Gutrai

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-investorem]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #investorem

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-108-5

Vše má na svědomí Dorothea Brandeová. Její kniha Becoming a Writer mi poskytla inspiraci, strukturu a hlavně sebedůvěru k tomu, abych zkusil o investování něco napsat. Nemá smysl, abych citoval všechny myšlenky, které jsem od ní převzal. Tento text, celý, patří jí.

„Je lepší být bohatý než chudý.“

– autor neznámý

Úvod

S AKCIOVÝM INVESTOVÁNÍM JE POTÍŽ, protože nemá jasné hranice. Legendární investor Peter Lynch objevil několik úspěšných firem při víkendovém nakupování se svými dcerami. Mark Mobius hledal nápady do fondu rozvíjejících se zemí tak, že na motorce několik měsíců křižoval jihovýchodní Asií. Warren Buffett čte několik hodin denně noviny, a Walter Schloss naopak média i internet úplně ignoroval. Ze všech těchto příběhů se zdá, že nelze dopředu odmítnout žádný přístup či zkušenost, protože realita – a tudíž i práce investora – je nesmírně rozmanitá a spletitá.

Jedno však o investování víme bezpečně – je to činnost typicky lidská. Počíná a končí se v člověku a člověk nemůže přesně vědět, oč běží, dokud nedojde na věc. Dokud se nestane investorem. „Nežádejte autora, aby vysvětlil svou báseň. Nemá to smysl. Smysl je pouze v hledání,“ říká spisovatel Rick Riordan. S investováním je to stejné. Jak vyplývá z citátu „Je lepší být bohatý než chudý“, který jsem použil na začátku knihy (a ve kterém se pochopitelně nemluví jen o penězích), považuji za důležité, aby ten, kdo chce opravdu zjistit, o co v investování jde, sám investorem byl. Tato kniha je o tom, jak se jím stát.

Je o procesu vrůstání do investorské profese. O psychologické proměně, kterou je nutné podstoupit, aby člověk mohl na burze uspět. O tom, proč a jak nasměrovat svůj životní příběh do fascinujícího, avšak neúprosného světa finančních trhů.

Sám se o to čtrnáctým rokem snažím. Dodnes si pamatuji, jak můj vychovatel na internátu odhrnul látkový závěs a odkryl tři monitory, na nichž poskakovaly akciové grafy. „Víš, pracuju tu jen proto, aby za mě někdo platil daně. Mám tu jinak spoustu času na burzu,“ pověděl mi tehdy spiklenecky. Za minulého režimu zastával vyšší státní funkci, což ho – alespoň v jeho očích – diskvalifikovalo z jakékoli manažerské pozice, a tak se vrhl na investování.

Když mi vyprávěl svůj příběh, uvědomil jsem si, že do burzy je na rozdíl od mnohých jiných zaměstnání zvláštně vtištěný aspekt spravedlnosti. Akciovému trhu je jedno, kdo na něj vstupuje. Obchodování je anonymní a systém příliš velký a komplexní na to, aby se dal manipulovat na jednu či druhou stranu. Žádné známosti či konexe nepomohou, a proto je zcela druhořadé, jestli jste bývalý komunistický pohlavár, ropný magnát, syn královny nebo kluk z Horní Dolní. Nemusíte nikomu nic vysvětlovat a o ničem ho přesvědčovat. Z pohledu budoucího procentuálního zhodnocení mají na finančním trhu všichni stejnou startovní pozici. A tenhle aspekt mě na burze osudově upoutal.

Od té chvíle věci nabraly rychlý spád – knihy, specializované webové stránky, demo účet, první obchody s penězi, které jsem dostal za maturitu… Začal jsem se akciovým investováním denně zabývat a postupně jsem dostal příležitost poznat ho z pozice laika, obchodníka s cennými papíry, analytika, a nakonec i správce podílového fondu EAM Stock Small Caps. Ten se během dvou let vyšvihl s více než pěti miliardami korun na pozici třetího největšího akciového fondu v České republice a peníze podílníků, kterých už má čtyřicet tisíc, za tu dobu zhodnotil o více než třicet procent (téměř trojnásobně oproti srovnávacímu indexu).

V průběhu svého pobytu na burze jsem prozkoumal bezpočet investičních nápadů, mluvil se šéfy předních světových firem, přečetl desítky knih a sepsal pár komentářů, ale nikdy mě nenapadlo, že bych mohl (či měl) k investování dodat něco „teoretického“. To se změnilo právě se spuštěním fondu. Za účelem jeho propagace jsem začal objíždět česká města a vysvětlovat lidem podstatu své práce, což přineslo novou, a ne vždy úplně jednoduchou zkušenost.

Kdykoli totiž klientům a bankéřům o burze vyprávím, cítím jakési zvláštní napětí. Mohu jim samozřejmě představit, jak sám postupuji – co funguje pro mě. Mám ovšem čím dál nutkavější pocit, že to nestačí, a někdy dokonce vnímám, jako bych odcházel s jakýmsi dluhem vůči nim. Mnoho z nich totiž hledá podporu na vlastní investiční cestě. Nechtějí data a mentorování, nýbrž podněty. Intuitivně chápou, že – slovy Joaquina Millera – „žádná rada na Wall Street není ani z půlky tak cenná jako vlastní úsudek“. A já si čím dál silněji uvědomoval, že jim v těch několika málo minutách prezentace nemohu, a možná ani při nejlepší vůli neumím pomoci.

K investování se totiž často přistupuje tak, že má dvě složky – řemeslnou a kreativní – a že řemeslo může odkoukat každý, ale kreativita se buď projeví, anebo ne. „Genialita je nepřenosná,“ omluví se pravidelně hned v úvodu většina přednášejících a autorů burzovních knih a dál už popisují pouze ony řemeslné technikálie. Zahltí posluchače či čtenáře statistikami a fakty, aniž by se jim snažili pomoci v onom druhém, tvůrčím, a tedy nadmíru osobním ohledu, a já jsem, upřímně řečeno, nebyl jiný.

Pak jsem však objevil myšlenky Dorothey Brandeové a později i Carla Gustava Junga, z jehož díla Brandeová zřejmě vycházela, a svitl mi plamínek naděje. „Obtíže začátečníka nastávají daleko dříve, než dospěje do bodu, kdy by mohl mít prospěch z technických pravidel. Nemá totiž zkušenosti, aby platnost takových pouček vůbec posoudil. Kdyby to uměl, velmi pravděpodobně by žádnou lekci vůbec nepotřeboval,“ píše autorka a mně došlo, že na chlup stejný problém je s investováním.

Investiční adept nepřichází na přednášku či nebere tu kterou knihu do ruky, aby byl zahrnován definicemi a daty, ale proto, že hledá odpověď na otázku: „Mám na to, být stejně důvtipný jako Warren Buffett? A má vůbec cenu pokoušet se to zjistit?“ Jinými slovy, prahne po sebedůvěře, tvořivosti a smyslu. Proto hltá všechno, co zavedení investoři říkají a píšou, a někdy dokonce neváhá zaplatit i velké sumy, aby se s nimi osobně setkal. Předpokládá totiž, že oni už obtíže s nalezením těchto kvalit překonali, a tudíž mají přístup k jakési investiční magii. Tím pochopitelně nemám na mysli, že by byli pověrčiví či že by vykonávali nějaké obskurní rituály. Spíše to, že nějakým tajemným způsobem důvěřují své schopnosti rozpoznat klíčové informace a okamžiky.

Správný aspirant věří, že pokud bude dostatečně všímavý, toto tajemství od nich odpozoruje. Proto ho tak bolestně raní onen nesmírně častý „disclaimer“, že genialita je nepřenosná. Vždyť on naopak toužil slyšet, že za řemeslem skutečně existuje nějaké investiční tajemství. Přál si ho zkusmo nahmatat a kontaktem s už praktikujícími investory pomalu pronikat k podstatě této cechovní magie. Chtěl být uveden mezi ostatní kouzelníky a v jejich doprovodu, krůček po krůčku, uvěřit ve vlastní nadpřirozené schopnosti. Ve skrytu duše totiž tuší, že – ačkoli by se zřejmě ještě zdráhal o takových věcech hovořit, a už vůbec by nepoužíval pojmy jako „genialita“, „nadpřirozené schopnosti“ či „magie“ – něco takového skutečně existuje, a i pro něj je to k mání. Všechno tohle investiční adepti nějak instinktivně vědí.

V souladu s Dorotheou Brandeovou jsem přesvědčen, že se nepletou. Existuje jakási tvůrčí magie a lze ji učit. A možná proto bude tato investiční kniha jiná. Je totiž o magii akciového investora.

Kapitola 1:

Nahlédnutí do akciové džungle

AČKOLI JSME SI V ÚVODU ŘEKLI, že středobodem našeho zájmu bude magie investora, pár řemeslných informací na začátek přece jen patří. Nelze totiž předpokládat, že každý přicházíme ze stejného „kraje“, a bude tedy dobré sjednotit několik základních pojmů.

Akciové investování lze definovat jako nákup a držení akcií – tedy podílu na podnikání konkrétní firmy – za účelem dividendového či kurzového zisku. Jinými slovy, člověk na čas vymění své peníze za kousek podniku v očekávání zhodnocení. Díky internetu, univerzálnosti angličtiny, obecným účetním standardům a elektronickým převodům peněz může k takovému účelu zvolit v podstatě jakoukoli z více než šedesáti tisíc veřejně obchodovaných firem.

Samotná tato možnost mi přijde fantastická. Nikdy v historii neměli lidé takovou svobodu nakládání se svým majetkem – bývali omezeni hranicemi států, vysokými převodními náklady a fyzickou povahou transakcí. Ve značné míře tak hráli roli subjektů podřízených státní moci a její finanční implikaci v podobě daní a všudypřítomné inflace. Nyní však mohou peníze volně přesouvat bez ohledu na to, kde se fyzicky nacházejí či jakým rodným jazykem mluví. Jen si představte, že můžete profitovat v podstatě z jakéhokoli vývoje v kterékoli zemi, stačí jen se o tom příběhu něco naučit a porozumět jeho dynamice! To je příležitost historicky nevídaná.

Zvířecí instinkt požírá baráky i dluhopisy

Abychom příležitost investora nějak konkretizovali, podívejme se na akciový trh v několika číslech. Poslouží nám k tomu výčet výnosů a volatility, tedy kolísavosti, ve srovnání s dalšími hlavními třídami aktiv – s dluhopisy a rezidenčními nemovitostmi. Takovou statistiku na vzorku rozvinutých zemí západní Evropy, Austrálie, Japonska a Spojených států amerických za uplynulých sto padesát let připravili autoři z Federal Reserve Bank of San Francisco.

Volatilita – míra kolísání

Nebude zřejmě překvapením, že výnosově si akcie hravě poradily se státními dluhopisy. Kreativní potenciál soukromých firem směřuje k tvorbě hodnoty a riziko ponechává spíše jako sekundární proměnnou. Firmy jsou ztělesněním jakéhosi „zvířecího instinktu“. Státní zřízení je oproti tomu budováno primárně k udržení stability a sociální soudržnosti, čili především k prevenci rizika. Historické výnosy dluhopisů – tedy třídy aktiv, která je na státní zřízení navázána – proto typicky kopírují inflaci a jejich reálný výnos je v dlouhém časovém období nízký. Následující graf ukazuje průměrný výnos státních dluhopisů jak s delší, tak s krátkou splatností.

Graf 1: Inflačně očištěný výnos dluhopisů, desetiletý klouzavý průměr

Nízký reálný výnos dluhopisů státům umožňoval a stále umožňuje levné dluhové financování a ony toho (v poslední době obzvlášť) plnými doušky využívají. Je pochopitelné, že při tak dostupném financování byly právě státy historicky největšími dlužníky. Odměna pro jejich věřitele, ať jde o fyzické osoby, pojišťovny, centrální i komerční banky či penzijní fondy, je však z dlouhodobého pohledu značně neuspokojivá. Především kvůli obdobím neočekávaně vysoké inflace, která ji – ať už v časech válečných, či mírových – mnohokrát v minulosti výrazně „naředila“, nepřesahuje v průměru ani jedno procento ročně.

Likvidita – míra schopnosti směnit aktiva za peníze v krátkém čase a při minimálních nákladech

Na druhou stranu, výhodou dluhopisů je typicky značná likvidita (možnost kdykoli nakoupit či prodat ve velkém objemu, s nízkými náklady a bez distorze ceny), předvídatelnost jejich výnosu (při držení do splatnosti je dán kuponem), relativní stabilita (2,5krát nižší kolísavost než u akcií) a anticyklická povaha jejich cen v dobách ekonomického zpomalení.[1] Z těchto důvodů, které mohou být v určitých chvílích mnohem důležitější než dlouhodobý výnos, budou tato aktiva zastoupena v portfoliích i nadále. Je ovšem nutné chápat, že v dlouhodobém horizontu slouží státní dluhopisy pouze k zachování kupní síly, nikoli k jejímu zvýšení. Zbohatnout na prostém držení státních dluhopisů lze jen těžko.

Porozhlédněme se tedy po aktivech tzv. produktivních, která reprezentují především nemovitosti a firmy, jejichž základní kapitál může být v soukromých rukou nebo se může veřejně obchodovat na burze ve formě akcií. Na rozdíl od dluhopisů mají tyto dvě skupiny podkladovou ziskovou sílu, jinak řečeno svou činností či charakteristikou produkují určitou hodnotu vyjádřenou v penězích. Zisková síla akcií spočívá v tom, že zakládají podíl na zisku (či ztrátě) podkladové firmy, u nemovitostí jde především o příjmy z pronájmu. Tato „produktivita“ je zřejmě důvodem, proč byly akcie a rezidenční nemovitosti v historii nejvýnosnějšími obchodovanými třídami aktiv a proč, možná trochu překvapivě, sdílejí částečně srovnatelný průběh.

Jak je vidět z grafu níže, reálný výnos akcií a rezidenčních nemovitostí byl dlouhodobě v průměru kolem 6–7 % ročně.[2] S oběma skupinami je spojena poměrně značná kolísavost, pohybujeme-li se ale v delších časových periodách, potenciál jejich výnosu vztažený k volatilitě vykazuje výrazně lepší poměr než v případě dluhopisů. Obě hlavní třídy produktivních aktiv se tedy dlouhodobě hodí pro budování bohatství.

Graf 2: Inflačně očištěný výnos akcií a rezidenčních nemovitostí, desetiletý klouzavý průměr

Uvážíme-li jejich specifika, kolísavost je u nemovitostí nepřekvapivě nižší než u akcií, protože nejsou brány jako výhradně spekulativní aktivum, ale slouží i k výsostně praktickému účelu – k bydlení. Většina firem, jejichž akcie se obchodují na burze, sice rovněž produkuje výrobky či poskytuje služby, které jsou pro fungování společnosti důležité, nebývají ale tak nezbytné nebo nemívají tak silnou emocionální vazbu jako vlastní byt či dům. Nižší kolísavost je tedy podstatnou výhodou nemovitostí.

Diverzifikace – rozrůzňování, rozložení aktivit či rizika

Další faktory už hovoří spíše ve prospěch akcií. Možnost regionální diverzifikace (tedy rozptýlení) portfolia je u nemovitostí výrazně těžší, likvidita je nižší kvůli fyzické podstatě a administrativní náročnosti transakcí. Nemovitosti rovněž nejsou „nekonečně dělitelné“, takže částka potřebná k přímé investici bývá vyšší.

Akcie oproti tomu poskytují dobrou úroveň likvidity a diverzifikace, a ne pouze ve smyslu finančního kapitálu. V případě akcií se také nejlépe dělí energie a čas. Pokud si člověk založí firmu, specializuje se v určité profesi nebo pečuje o nemovitost, vždy je omezen určitým trendem či regionálním specifikem. U akciového investování však může propůjčit kapitál desítkám firem z různých oborů a zemí, a využít tak kreativního potenciálu tisíců lidí zároveň. Jak už bylo řečeno, jediný „limit“ představuje jeho schopnost porozumět tomu, co se v daných firmách odehrává.

Zvolí-li člověk akcie, přistupuje tedy na vysokou kolísavost, ale odměnou mu je velmi dobrá úroveň likvidity, diverzifikace a flexibility a značný ziskový potenciál. Navíc získává něco, co je pro akcie unikátní – možnost trošinku formovat společnost (ne nadarmo se slovo „společnost“ v češtině používá jak pro „společenství lidí“, tak pro „firmu“) k obrazu svému. Na rozdíl od (z jistého úhlu pohledu) spíše poddanského vztahu ke státu, potažmo k jeho dluhopisům či k nemovitostem, které se na jeho území nacházejí, totiž vstupuje do pozice akcionáře, tedy aktivního, spolurozhodujícího činitele. Odtud pramení zvláštní psychologická proměna, kterou se budeme zabývat dále.

Výnos má tři nohy, každou jinak dlouhou

Řekli jsme, že akcie za posledních sto padesát let přinesly v reálném vyjádření výnos 6–7 % CAGR (kumulativního průměrného ročního růstu), a nyní bychom mohli rozebrat, jak takový výnos vlastně vzniká a co ho tvoří. Tato úvaha totiž pomáhá osvětlit, proč akcie v kratším časovém úseku tolik kolísají, a proč je tudíž lidé považují za „rizikové“[3].

Celkový výnos akciového trhu tvoří v zásadě tři faktory: dividendový výnos, vývoj ziskovosti podkladových firem a změna ocenění jejich akcií. Tyto faktory dávají dohromady celkové zhodnocení pro akcionáře,[4] jak ukazuje následující tabulka. Zde jsou zmíněné proměnné zobrazeny na příkladě poslední dekády u jednoho z nejreprezentativnějších akciových indexů S&P 500, který je tvořen pětistovkou největších veřejně obchodovaných amerických firem.

Rok

Dividendový výnos

Vývoj ziskovosti

Změna P/E

Celkový výnos

2008

3,2 %

–26,9 %

–15,9 %

–35,3 %

2009

2,0 %

0,3 %

23,1 %

25,5 %

2010

1,8 %

37,8 %

–18,2 %

14,6 %

2011

2,1 %

14,4 %

–12,6 %

2,1 %

2012

2,2 %

6,1 %

6,9 %

15,6 %

2013

2,0 %

5,7 %

22,6 %

32,0 %

2014

2,1 %

8,1 %

3,0 %

13,7 %

2015

2,1 %

0,6 %

–1,4 %

1,4 %

2016

2,2 %

0,3 %

9,2 %

11,9 %

2017

2,2 %

13,4 %

6,0 %

19,6 %

2018

1,9 %

24,0 %

–25,0 %

–4,4 %

Tabulka 1: Rozklad výnosů akcií v indexu S&P 500 mezi lety 2008–2018

V druhém sloupci tabulky vidíme dividendový výnos, tedy to, co firmy vyplatí v hotovosti zpět svým akcionářům, vztaženo k ceně akcií. Střednědobě je tento ukazatel poměrně stabilní, protože firmy mění dividendovou výplatu jen zřídka a většinou pouze tehdy, jsou-li k tomu donuceny negativními okolnostmi. Do poloviny dvacátého století sice býval průměrný dividendový výnos vyšší (4–5 %), jeho pozvolný pokles však zčásti – i kvůli daňovému zvýhodnění – nahradily odkupy vlastních akcií.[5] Pokud bychom tedy nyní k dividendovému výnosu přičetli také část odkupů vlastních akcií, jakožto jinou formu vrácení kapitálu akcionářům, pohybovali bychom se stále poblíž historického průměru. Celkový výnos tedy ve střednědobí určují spíše zbylé dva faktory – růst ziskovosti a změna ocenění.

Ziskovost představuje to, co firmy reálně vydělávají, tedy co reportují finančnímu úřadu a co se následně promítá do rozličných statistik, třeba o hrubém domácím produktu. Pokud bychom situaci velmi zjednodušili a akcie firmy přirovnali ke koupi bytu na investici, pak ziskovost by se rovnala tomu, za kolik můžeme daný byt ročně pronajmout. Ziskovost firem je tedy fundamentálním, zevnitř firmy pocházejícím zdrojem budoucí odměny akcionářů. Ve druhém sloupci vidíte, jak se v posledních letech vyvíjela, a je nasnadě, že kolísá výrazně více než například zmíněný výnos z pronájmu (ten se během jednoho roku zřídkakdy mění dvojciferně).

P/E – poměrový ukazatel ocenění, kde cenu aktiva dělíme jeho ziskovostí

Krátkodobě nejvolatilnějším parametrem je ovšem změna ocenění. V tabulce je znázorněna jako změna P/E, tedy ceny (Price) oproti ziskovosti (Earnings). P/E je nejčastěji používaným ukazatelem ocenění, cena se ale dá stejně tak vztáhnout například k tržbám (Price/Sales) nebo k účetní hodnotě (Price/Book Value). Pokud jsme vývoj ziskovosti označili za vyjádření skutečného fundamentu firem, pak změna ocenění značí jakýsi „měkký“, psychologický ukazatel. Je znázorněním toho, jaký násobek ziskovosti (či jiné veličiny) jsou investoři ochotni za firmy zaplatit, a tedy výrazem souhrnného optimismu, či naopak pesimismu finanční komunity. Ocenění se tedy rodí „vně“ firmy ve střetu názorů lidí na akciovém trhu.

Přidržme se našeho příkladu s bytem. Pokud bychom ho například koupili za 1,8 milionu korun a mohli ho ročně pronajmout za 100 tisíc, zaplatili jsme 18násobek aktuální ziskovosti. P/E takové investice by bylo 18. Pokud si P/E inverzně převrátíme, dostaneme ziskové procento (jinými slovy výnos), tedy v našem případě 1/18 = 5,5 %. Z naší investice 1,8 milionu tedy každý rok díky nájmu očekáváme 5,5 % nazpět. A úplně stejně se oceňují akcie firem.

Protože už víme, že dlouhodobý průměrný výnos amerických akcií byl 6–7 % ročně, není složité odvodit si průměrné ocenění amerického akciového trhu – zhruba 15násobek zisků (P/E ~ 15). Historicky tedy firmy v průměru stály přibližně 15násobek zisků. Ty lepší – rychleji rostoucí – se prodávaly dráž, ty horší naopak levněji.

Vysvětlili jsme si podstatu tří faktorů ovlivňujících celkový výnos, jaká je však mezi nimi dynamika? A jaký mají dopad na psychiku akcionářů?

Důležité je uvědomit si, že zatímco data o vývoji ziskovosti se dozvíme vždy až zpětně (za období, které firmy reportují), ocenění je výrazem očekávání či, chcete-li, vhledu všech účastníků trhu ohledně toho, kam se ziskovost vydá v budoucnosti. Konsenzus ohledně budoucnosti je ovšem pochopitelně vrtkavá věc, a proto je ocenění zřetelně kolísavější než ziskovost. Vrátím-li se naposledy k příkladu s bytem, málokomu v letech 2008–2009 poklesl nájem – zisková síla nemovitostí se tedy nesnížila – nicméně ceny bytů mnohde spadly až o 30 %. Co se tedy stalo? Nic jiného, než že se změnilo ocenění (P/E), tedy agregát toho, za kolik byli kupci ochotni kupovat a prodejci prodávat. Lidé byli v té chvíli jednoduše mnohem pesimističtější a byli ochotni zaplatit nižší násobky ziskovosti než dřív. Jak demonstrují dva následující grafy, analogicky funguje i akciový trh.

Graf 3: Dlouhodobý vztah mezi ziskovostí a oceněním firem v indexu S&P 500

Na grafu výše jsou tři již zmíněné proměnné v období uplynulých třiceti let: cena indexu S&P 500 (černá linie), ziskovost firem z indexu S&P 500 (přerušovaná linie) a ocenění indexu S&P 500 neboli jeho P/E (šedá linie). Na první pohled je zřejmé, že v dlouhém časovém úseku cena akcií firem odpovídá jejich ziskovosti. Historický výnos 6–7 % CAGR je tedy přesně to, co firmy v reálné ekonomice vydělávají. Nejde o žádné kasino či perpetuum mobile, jak se může neinformovanému pozorovateli zdát. Dlouhodobý výnos odpovídá ziskovosti. Tečka.

Jakou roli tedy ale hraje ocenění (šedá linie)? V dlouhé periodě očividně pramalou, protože jde o poměrový ukazatel, který se historicky vrací k nějaké střední hodnotě (zmínili jsme dlouhodobý průměr 15násobku). Pokud ovšem tuto linku vyneseme samotnou, aby její průběh nezastiňovaly zbylé dva ukazatele, zvýrazní se její mimořádná důležitost pro krátkodobý a střednědobý (a tím lze uvažovat i několik let) vývoj.

Náhle vidíme, že ocenění samo o sobě dramaticky kolísá. Jinými slovy, nálada na trhu se pod vlivem různých událostí (recese, volby, války, technologické změny, daňové zákony atd.) radikálně mění. A klesne-li tedy například ocenění z hodnot P/E 16 na P/E 12, jako se to stalo během let 2008–2009, trh poklesne o 25 %, ačkoli ziskovost třeba ještě nestihla zareagovat. Později samozřejmě také klesla a propad prohloubila, protože Spojené státy vstoupily do recese, nejdůležitějším spouštěčem ale v danou chvíli bylo ocenění, tedy sentiment.

Graf 4: Kolísavost ocenění (P/E) firem v indexu S&P 500, kvartální údaje v letech 1988–2018

Akciový trh je, co se týká sentimentu, mimořádně citlivý. Z historie to dokonce vypadá, že prudký pokles sentimentu (čili ocenění) je sám o sobě nejlepším indikátorem recese, nikoli opačně, jak by se mnozí mohli domnívat. Akcie tedy primárně nepadají proto, že se ekonomice nedaří, naopak, chování akcií obvykle předurčuje vývoj reálné ekonomiky. Už staré přísloví praví: „Vrhá-li přicházející pohroma stín, zpravidla dopadá na newyorskou burzu.“

A právě tato převaha „sentimentu“ dělá z akcií v krátkém časovém úseku nejvolatilnější třídu aktiv. Ačkoli americké akcie dlouhodobě rostou 6–7 % CAGR, tento růst není v žádném případě rovnoměrný. Naopak, průměr meziročních poklesů je zhruba 14 % a v nejextrémnější situaci (srpen 1929 až červen 1932) propadl celý trh o 79 %. Akciový investor tedy musí být ochotný a schopný vidět svou investici meziročně a mnohdy i po několik let ve výrazném záporu, aby mohl dlouhodobě realizovat kladný a (oproti dalším třídám aktiv) nadprůměrný výnos.

Akciový trh: volební vs. vážící aparát

Shrňme vztah mezi ziskovostí a oceněním slovy Benjamina Grahama: „V dlouhém horizontu je akciový trh vážícím aparátem, v krátkém však volebním.“ Dobře zkalibrovaná váha ukazuje vždy stejně, exaktně, tak jako se vsadí ziskovost do účetní uzávěrky. Fundamentální váha ziskovosti, která pochází z fungování samotné firmy, je tedy v dlouhém horizontu přesná a rozhodující. V krátkém horizontu však často převáží „volební“ faktor, tedy působení veřejného mínění, sentimentu či nálady na trhu. To je faktor vnější, a tedy mnohem méně exaktní a předvídatelný, o čemž nás akciový trh už jen svým běžným denním kolísáním přesvědčuje v podstatě neustále. Výnos akciového trhu – jakožto i podstata práce investora – je tedy součinitelem fundamentálního i psychologického faktoru. Jinými slovy, investor musí umět dobře volit i vážit.

Proč se vydat na lov, a proč ne

Zmínili jsme, že pokud investor historicky nakoupil a držel firmy z S&P 500, dosáhl by výnosu 6–7 % CAGR. Musel by se přitom vystříhat jakýchkoli poplatků a daní, k čemuž má od sedmdesátých let poměrně efektivní nástroj v podobě tzv. pasivních fondů, které pouze kopírují vývoj podkladových indexů. Nabízí se tedy otázka, jestli má vůbec smysl být aktivním akciovým investorem, čili vybírat jednotlivé akcie a dynamicky řídit portfolio. Může vůbec aktivní správa k průměrnému tržnímu výnosu něco přidat, a kolik to bude stát energie?

Zmiňme nejprve stinné stránky. Je zřejmé, že riziko podprůměrné výkonnosti je u aktivního investování vyšší, protože aktivitou zvýšíme své transakční náklady, často se nevyhneme daňové povinnosti[6] a navíc obnažujeme vlastní úsudek ohledně budoucího vývoje. Našimi souputníky se navíc automaticky stávají všichni profesionální investoři, kteří obvykle disponují detailnějšími informacemi a pokročilejšími technickými nástroji. A v neposlední řadě, průměrný 6–7% výnos je přece sám o sobě značný – díky složenému úročení se v takovém případě náš kapitál dvojnásobí zhruba každých deset let[7] – tak proč plýtvat časem?

Kvůli těmto – veskrze pravdivým – námitkám mnoho lidí hned v úvodu či po letmých zkušenostech na burze podlehne dojmu, že aktivní přístup bude nejspíše kontraproduktivní, a za námahu tedy nestojí.

Na druhou stranu, pokud se nám aktivní prací podaří průměr trhu překonávat a přidat třeba jen pár procentních bodů zhodnocení navíc, růst kapitálu se razantně urychlí. Následující graf zobrazuje, jakou částku (nad rámec vámi vloženého kapitálu) vyděláte během dvaceti let, pokud byste na začátku zainvestovali sto tisíc korun (vlevo) či po stejnou dobu vkládali pravidelně tisíc korun měsíčně (vpravo) s určitým výnosovým procentem. Síla složeného úročení je obrovská. Albert Einstein jej prý nazval „osmým divem světa“ a přidal okřídlenou větu: „Ten, kdo mu rozumí, na něm vydělává, a ten, kdo ho nechápe, ho platí.“ Není jisté, zda to slavný fyzik skutečně řekl, ale není pochyb, že ten výrok dává smysl.

Navíc není náhodou, že v tabulce je jako nejvyšší roční výnosové procento uvedeno číslo dvacet. Takového čísla totiž dlouhodobě dosahovali a dosahují nejlepší investoři světa: Warren Buffet, Peter Lynch, Stanley Druckenmiller, Joel Tillinghast a další. To je tedy meta, ke které by se talentovaný člověk mohl na veřejném trhu reálně přiblížit.[8]

Graf 5: Síla složeného úročení – částka vydělaná nad rámec vloženého kapitálu během 20 let

Důležité je slovo „talentovaný“. To, že se povede přidat pár procentních bodů navíc, je totiž pochopitelně daleko od jakékoli jistoty. Průměrný investor nemůže už z podstaty vydělávat více než průměr trhu – průměr nemůže překonat průměr. Člověk by nicméně musel být blázen, kdyby se do určité profese vrhal s vidinou toho, že bude pouze průměrný. Na to je život příliš krátký a cenný.

Výše uvedené každopádně naznačuje, jaký potenciál skýtá aktivní akciové investování. K úspěchu v něm je potřeba trocha výjimečnosti (či výstřednosti, chcete-li) a také dobře definovaná strategie. Oběma faktorům se budeme zevrubněji věnovat dále. Nyní bych však chtěl zmínit ještě jeden – podle mého názoru klíčový – argument, proč dává smysl se akciemi aktivně zabývat.

Gaussova křivka – rozdělení pravděpodobnosti náhodné veličiny, tedy např. IQ či výšky v populaci. Charakterizují ji střední hodnota a rozptyl (odchylka od střední hodnoty)

Níže uvedené grafy zobrazují distribuci výnosů jednotlivých firem z indexu S&P 500 ve dvou časových úsecích: jeden rok (vlevo) a deset let (vpravo). V období jednoho roku je rozdělení výnosů v zásadě symetrické. S trochou shovívavosti by se dokonce dalo říct, že připomíná normální rozdělení, tzv. Gaussovu křivku. Je samozřejmě skloněná trochu doprava, protože dlouhodobý výnos akcií je kladný, a má špičatější střed, ale jinak tvarem zhruba odpovídá. To znamená, že výnosy jednotlivých firem během jednoho roku jsou v rovnováze – některé si vedou dobře (nad nulou), jiné ztrácejí (v negativním teritoriu).

Pokud by to takto fungovalo i v delším období a výnosy firem byly v jednotlivých letech nezávislé, znamenalo by to, že převažuje tendence návratu k průměru, tedy že výnosy jednotlivých firem se nutně pohybují kolem výnosu celého trhu. V takovém světě by nemělo smysl se akciemi aktivně zabývat. Mezi výnosy jednotlivých firem v čase by se nedala nalézt žádná souvislost a portfolio manažery bychom s klidným srdcem mohli nahradit třeba šimpanzy vybavenými šipkami a terčem.

Graf 6: Historická distribuce výnosů na americkém akciovém trhu, data z let 1926–2015

Návrat k průměru – statistický předpoklad, který říká, že máme-li extrémní pozorování a poté měření zopakujeme, další údaj bude pravděpodobně extrémní méně

Realita je ovšem jiná, jak dokládá křivka rozložení výnosů za jednu dekádu (graf vpravo). Povšimněte si, že její průběh se změní na obou stranách. Směrem k nule rapidně vzroste počet firem (asi 40 %), které na burze oněch deset let nevydrží.[9] V kladném teritoriu se ovšem situace také výrazně promění. Objeví se tzv. „těžký chvost“, tedy zhruba 4 % firem, které akcionářům přinesly za dekádu mimořádné, více než 300procentní zhodnocení. Tyto firmy jako by se vzpíraly tendenci návratu k průměru a dlouhodobě překonávaly výnos trhu jako celku. Jinými slovy jsou „výjimečné“. Skeptik by mohl namítnout, že měly jednoduše štěstí, ale já bych se odvážil tvrdit, že se jejich zakladatelům podařilo vytvořit něco jako výjimečnou firemní kulturu, která rok za rokem odolává konkurenčnímu prostředí.

Výše zobrazené grafy tedy dokládají jednoduchý a celkem intuitivní fakt, totiž že v delším časovém úseku nejsou výnosy v korporátním světě dány pouze náhodou, nýbrž že hodnota je tvořena nestejnoměrně, protože lidé (a tedy i firmy) se zřejmě výrazně liší ve svých schopnostech. Ukazuje se, že existují zhruba 4 % firem, které dlouhodobě překonávají průměr trhu, a tím akciím jako třídě aktiv mimo jiné zajišťují nadvýnos nad dluhopisy.[10]

Jak uvidíme dále, tyto dlouhodobě výkonnější firmy mají cosi společného, a právě tyto sdílené vlastnosti jsou pro akciového investora klíčové. Z mého pohledu jsou také hlavním důvodem, proč dává smysl se akciovým investováním aktivně zabývat. Nejenže se vám může podařit objevit dlouhodobě nadprůměrné firmy a tím výrazně přilepšit svému kontu, ale zároveň můžete tyto lidi s mimořádnými schopnostmi a podnikatelským duchem podpořit tím, že je objevíte brzy a – v rané fázi – jim propůjčíte své peníze. Můžete se od nich tedy mnohé naučit a získané znalosti využít i v jiných oblastech. Shrnuto a podtrženo: stojí za to se ke světu obracet aktivně a se zájmem.

Klíčové otázky

Chci-li maximálně likvidní a nejméně kolísavé aktivum, typicky si pořídím?

a) Státní dluhopisy

b) Rezidenční nemovitost

c) Akcie

Jaký je výsledek nejlepších světových investorů oproti průměrnému výnosu amerických akcií za posledních sto padesát let?

a) Zhruba dvojnásobný

b) Zhruba trojnásobný

c) Zhruba pětinásobný

V dlouhém časovém horizontu se na celkovém výnosu z akcií nejvíce podílí?

a) Dividendová složka

b) Růst ziskovosti firem

c) Změna ocenění akcií

Výrok Benjamina Grahama „V dlouhém horizontu je akciový trh vážícím aparátem, v krátkém však volebním“ má znamenat, že:

a) Ceny akcií se lépe odhadují na nejbližší měsíce než na roky dopředu.

b) Vztah mezi ziskovostí firem a cenami jejich akcií není dlouhodobě empiricky stanovitelný.

c) Investoři musí chtě nechtě brát v úvahu dopad veřejného mínění a nálad ve společnosti.

Správné odpovědi: a), b), b), c)

Kapitola 2:

Je to jednoduché, ale ne snadné

VIDĚLI JSME, ŽE PODSTATOU PRÁCE akciového investora je vybrat ony „výjimečné“ firmy, kterým se bude nadprůměrně dařit – nic jiného, ale zároveň nic menšího! Vždyť firma je složitý organismus, ve kterém se proplétají možná ještě složitější životy jejích zaměstnanců, dodavatelů a zákazníků, a odhadnout její vývoj tedy není nic samozřejmého. „Investování je jednoduché, ale ne snadné,“ poznamenává k tomu jeden z nejbohatších lidí světa Warren Buffett.

Slovem „jednoduché“ má zřejmě na mysli, že neexistuje mnoho omezení, která by komukoli měla bránit ve snaze stát se investorem. Slova „ne snadné“ pak odkazují spíše k duchovní podstatě, tedy k sebepoznání, které je sice každému k dispozici, ale ne každý jej v dostatečné míře dosáhne. Právě sebepoznání však zřejmě v největší míře určuje, nakolik bude člověk na burze úspěšný, a proto nás bude provázet touto knihou i dál. Na začátek ovšem prozkoumejme ona omezení, přestože jsem si stejně jako Buffett jistý, že většina čtenářů jejich sítem hravě projde.

Negramotným se omlouváme

Kombinatorika – matematická disciplína zabývající se uspořádáváním prvků; uplatňuje se například v hazardních hrách, jízdních řádech, plánování, apod.

K investování je v první řadě nutný přístup na internet, literární gramotnost, základy matematiky a statistiky, znalost angličtiny, trocha volných peněz a zájem o činnost samotnou. V prostředí s povinnou školní docházkou by neměl být žádný problém s druhým až čtvrtým předpokladem, nemá ale smysl zastírat, že jistá míra inteligence (ať už definována jakkoli) je pro tak konkurenční povolání důležitým předpokladem. Matematické a statistické modely nám pomáhají vyvozovat z jednotlivých pozorování obecnější závěry, a naopak aplikovat zastřešující teorie na individuální případy – třeba jako v předchozí kapitole ohledně rozložení četností výnosů. Investor Charlie Munger zmiňuje, že nad rámec běžné aritmetiky bychom měli chápat především základy složeného úročení, kombinatoriky a teorie pravděpodobnosti.[11]

Teorie pravděpodobnosti – disciplína popisující zákonitosti nahodilých jevů, např. výsledků hodů kostkou nebo odhadu venkovní teploty

Zastavím se u anglického jazyka, jelikož ten může být vnímán jako bariéra. Ano, angličtina je svorníkem byznysu a je nezbytná ke zkoumání zahraničních firem. Dobrá zpráva je – slovy mého bývalého učitele – že „jazyk si beztak osvojíte, až když ho nutně potřebujete. Až když není jiná cesta, jak danou informaci zjistit, a vy posloucháte a čtete ne proto, abyste se zdokonalili v angličtině, ale abyste našli, co hledáte.“ Ze začátku možná pomůže Google Translator, pak přijdou lehčí články ve Financial Times či Wall Street Journal, a jakmile projdete tři čtyři výroční zprávy, budete znát tolik odborných termínů, že snadno porozumíte i konferenčnímu hovoru.[12] Pokud má člověk dobrý cíl, základy jazyka jsou záležitostí nikoli měsíců, ale týdnů. Věřím, že pro někoho, kdo si skutečně přeje být investorem, nepůjde o vážný problém.

Peněz netřeba, tedy skoro

„Když je člověk mladý, myslí si, že peníze jsou všechno, a když zestárne, zjistí, že byly všechno,“ měl kdysi poznamenat Oscar Wilde. Jeho výrok je sice úsměvný, ale nesprávný. Stejně nesprávný jako logika lidí, kteří nezačnou investovat, protože prý nemají dostatek volných peněz. Nějaké prostředky jsou k investování potřeba, to nepochybně. A samozřejmě, že čím víc jich do začátku je, tím lépe – tak už složené úročení (viz Pravidlo 72) funguje. Pro přerod v investora ovšem není počáteční množství peněz rozhodující. Samy o sobě nejsou určující silou úspěchu na burze. Nejsou totiž nezávislou entitou. Už samo slovo „prostředky“, kterým je někdy označujeme, napovídá, že jsou jen prodlouženou rukou svého majitele. Peníze jsou pouze jakýmsi převodníkem.

Obrázek 1: Maslowova pyramida lidských potřeb

Zatím je příliš brzy na to, abych mohl tento výrok definitivně obhájit a přesvědčit vás, pokusím se jej tedy alespoň ilustrovat. Z psychologie známá pyramida potřeb Abrahama Maslowa (viz obrázek 1) má znázorňovat nezbytné podmínky pro vývoj jednotlivce, a vlastně i společnosti. Jak už to při stavbě bývá, aby se mohlo pokračovat výše, musí být položeny základy. Jelikož většina lidí řadí peníze do spodních pater k materiálnímu a sociálnímu zajištění, mají dojem, že je musí nejprve získat, aby se pak mohli zabývat špičkou pyramidy – seberealizací neboli rozvojem osobnosti. Takto bývá původní Maslowova teorie vykládána.

S takovou interpretací však nemohu úplně souhlasit. Pominu-li situace extrémní chudoby či nesvobody, které jsou v naší zemi výjimečné, mám za to, že výstavba všech pater probíhá u dospělého člověka zároveň. V jakémsi dostředném či odstředném (jde pouze o směr uvažování) spirálovitém pohybu se všechny potřeby a odpovědi na ně mísí a vzájemně podporují, jak naznačuje obrázek níže.

Obrázek 2: Schéma sebeaktualizace neboli vývoje k sobě samému

Vypůjčím-li si pojem psychologa Carla Rogerse, dal by se tento proces nazvat „sebeaktualizací“. Člověk se v ideálním případě „aktualizuje“, tedy blíží „sám k sobě“, zároveň fyziologicky, sociálně, intelektuálně i duchovně. K tomu, aby mohl zažívat opravdový pocit lásky a sounáležitosti, je nutná rozvinutá osobnost. Vyzrálý člověk pak může oplývat jistotou i v situaci, kterou jiní považují za nejistou a nebezpečnou; a stejně tak pouze (vnitřně) bohatý jedinec má předpoklady k tomu, aby se úspěšně a dlouhodobě realizoval na burze. Podle mých zkušeností nesmí začínat honbou za penězi, aby ukojil fyziologické potřeby. Možná právě naopak – čím méně je chce či potřebuje, tím lepší je jeho startovní pozice.

V dalších kapitolách by se pak mělo ukázat, proč jsem tento – nyní zdánlivě troufalý či naivní – výrok použil. Pro tuto chvíli musí postačit, když řekneme, že finanční restrikce v investování jsou obecně menší, než se lidé domnívají. Abych prozatím alespoň naznačil smysl této úvahy, vypůjčím si slova povolanějších: „Peníze přirozeně tečou k tomu, kdo s nimi správně zachází,“ (J. P. Morgan) a „dobří obchodníci si málokdy stěžují na to, že jsou peníze drahé“ (Adam Smith).

Čím se maže orloj burzy

Poslední ze jmenovaných podmínek byl zájem o samotnou činnost. Musí tedy zaznít nutná, byť nesnadná otázka: Opravdu si přeji být investorem? Nesnadná je proto, že se netáže, přejeme-li si být bohatí (to by bylo příliš jednoduché), nýbrž jestli je povolání investora naší cestou k bohatství. A to není snadné zodpovědět. Člověk tuší jen mlhavě, k čemu je předurčen, a neexistuje jednoduchý způsob, jak to zjistit.[13] Každý musí nahlédnout do svého nitra a já se pouze pokusím nabídnout vodítko, kam směrovat zrak.

Kdykoli jsem pracoval s někým, kdo váhal nad výběrem povolání, ptal jsem se mimo jiné, jak by měl vypadat jeho den. S jakými lidmi a v jakých situacích by se v jeho průběhu chtěl dotyčný nacházet a z jakých jednotlivých drobných činností by se jeho den měl skládat. S nejasnou vidinou určité profese totiž občas zapomínáme na to, co ji minutu po minutě tvoří. A právě tyto jednotlivosti jsou nakonec možná důležitější než jakási vágní představa společenské odpovědnosti či obecného dobra.

Před pár lety jsem napsal fejeton o tom, jak vypadá den investora.

Jak se co dělá – investor

Investor čte ráno noviny. Přesněji řečeno, jejich horní a dolní okraj. Ve významové rovině samozřejmě. Nahoře jsou hlavní zprávy, topky, taháky. Ty přelítne rychle. Nikdo beztak neví, kdy a jestli vůbec ropa dojde, zda se ve Španělsku sníží nezaměstnanost či jak dopadnou francouzské volby. Je ovšem nutné nasát, co veřejnost míní.

Pokud míra skepse nebo euforie z některého článku nápadně vykukuje či bez ostychu čumí, investor zbystří. Vystřihne titulek a s gustem založí do archivu, jenž by se klidně mohl jmenovat „Jak to nebylo“. Americké banky sází na vystoupení Řecka z eurozóny; dolar ve funkci rezervní měny končí; Německo vezme na milost jadernou energii; 3D tiskárny do každé rodiny – to jsou ukázky z investorského herbáře světových nálad, mementa zbytnělých obav a planých nadějí. Přesně tak k nim investor přistupuje už v den vydání, ne až po dvaceti letech, kdy bývají ozdobou statistických ročenek.

Prostředek deníku, maso novinářské práce, se musí přežvýkat a přetrpět. Investor je gurmán pasoucí po pikantnostech, a jak známo, k laskominám se musíte propracovat. Skrze půdu pro lanýže; přes proud času pro víno; i cibetková káva se musela nejprve prodrat, a zásadní informace, takzvané rozdílovky, jsou k nalezení na podobně nevábných místech jako ona. Na rozdíl od ostatních pochoutek je pro vás nikdo, ani za úplatu, nevyhrabe a neočistí.

Investor se tedy vydává na dolní okraj pro nějakou rozdílovku. Jak vypadá? Dvě jsem například objevil v dnešním deníku E15. První uváděl nadpis Omluva. Majitelka firmy SIKO se ohradila proti informaci z předešlého vydání a redakce chybu uznala. Ta žena si dala práci, aby opravila údaj s minimálním dopadem na její podnikání. Tomu říkám přístup dobrého hospodáře – šup s ní na seznam sledovaných společností. Číslo dvě, Staropramen renovuje své sídlo. Rozdílovka tentokrát ne v textu, ale pod ním, mezi obrázky sídel ostatních pivovarů. Nejhonosnější budova? Nejmenší z výčtu, Lobkowicz, mimochodem debutant pražské burzy. Velikost podniku nepřímo úměrná pravděpodobné výši nájmu? Černý puntík. Tak asi takhle.

Kolem deváté se kontrolují kurzy. Nejprve amerických akcií z uplynulého dne, pak asijských, kde obchodování zrovna dobíhá, a nakonec burzy ve Vídni, Frankfurtu či Londýně, na nichž seance právě začíná. Kvůli změně o pár procentních bodů si investor nerve vlasy ani urychleně nepoptává nové Porsche. Kurzy nejsou nic jiného než speciální zprávy, sondy rozpoložení lidí z kapitálového trhu. Navzdory obecnému přesvědčení, že každé reakci předchází akce, krátkodobé, intradenní výkyvy cen jsou předvídatelné a logické asi jako pohyby veverky na ořešáku – tedy přinejmenším málo. V onom chaosu denních změn se ovšem při troše píle dá najít přetrvávající vzorec, slabost či síla, jinými slovy trend. Veverku na ořešáku spatříme spíše v listopadu než v únoru. Trend je to, co investora zajímá, a proto musí denní kurzy sledovat, přestože má na paměti, že jsou náhodné.

Zbytek dopoledne investor hledá, co koupit. Zkušenost ukázala, že nejlepším vodítkem jsou názory lidí z branže – brokerů, správců fondů, investičních bankéřů a retailových investorů – takže projde internetová fóra, kde se sdružují ti ochotní a schopní psaného projevu; prolistuje pár reportů a pošle několik e-mailů zhruba tohoto znění: „Co kupuješ? Mrkni na AA, SAVE a YELP.“ (Velká písmena jsou zkratky akcií, které dává k dobru na oplátku.) Zadaří-li se a některá jména podniků nezní povědomě, rychle zjistí, čím se zabývají, aby obratem mnohé vyřadil, protože odvětví je neperspektivní, model podnikání složitý, společnost příliš malá, bez historie. Propadlo-li sítem alespoň něco, řekněme firma X, jde se na zasloužený oběd s kolegou uvedený obligátním: „Už jsi slyšel o X?“ Není divu, X je náhle středobodem mysli, jako když poskočí splávek a rybář zvedne prut z vidlic, rozechvělý, ale připravený k záseku.

Firmu X je třeba řádně proklepnout, podobně jako se prověřují uchazeči o zaměstnání. Namísto pohovoru prozkoumat analytickou prezentaci. Rozebrat finanční výkazy, ty suplují zdravotní anamnézu. Zadržené zisky, rentabilita vlastního kapitálu, nehmotná aktiva – stejně jako vrozená bradykardie, chudokrevnost či astigmatismus – slouží trénovaným mozkům jako signály toho, že něco někde přebývá, hapruje, visí na vlásku nebo už se utrhlo. I v hospodářských výsledcích, podobně jako v rentgenovém snímku, se musí hledat, šťourat, zaškrtávat a spojovat; v případě nejasností kontaktovat specialistu… ehm, oddělení pro vztahy s investory. Dále podrobí vedoucí pracovníky firmy X psychologickému vyšetření. Srovnají-li se minulé výroční zprávy, dopisy akcionářům a strategické výhledy s přítomností, snadno se vyjeví, zda ředitel opakovaně mlží, zkresluje, fígluje či bez okolků lže. Ještě chybí získat zpětnou vazbu z okolí – od dodavatelů, odběratelů, zákazníků a zaměstnanců – ohledně toho, jestli X platí faktury včas, povyšuje spravedlivě a tak dále. Než to všechno investor sesbírá, je už večer, a zřídkakdy toho samého dne.

V mezičase se všemi dostupnými prostředky cizelují tvary trendů a obrysy nálad. „Vy nemáte Facebook? A jak se v tom vašem fotbalovém klubu domlouváte? Chtěla bys další šperky Pandora? Co na tom Starbucksu vidíš, vždyť mají dvakrát dražší kafe než naproti? Chceš po škole nastoupit do ČEZu, proč? Tati, od které firmy máš zubní implantáty? A kdo vybavil vaši univerzitní laboratoř? Jak nevíš? Koukej to zjistit! Nikdo není nezajímavý, nic není jen tak, všechno se hodí, a jak říkají v Anglii: „Jen nebe je limit.“ A dnes už ani to ne.

Obrovitý orloj burzy poskládaný z nepřeberného množství táhel, páček, ozubených kol a lanek bez ustání klokotá, mění se, drhne a je spravován, aby čas od času vyplivl cifru, kurz, cenu, zhmotnění hodnoty. Jeho verdikt je konečný a nezpochybnitelně správný. Divák nemůže nežasnout. Majestát stroje světa nemá obdoby. Investorovi ale nestačí fascinovaně zírat. Potřebuje přeci zjistit, jestli součástka X bude lícovat a pracovat další desetiletí, nebo jestli ji orloj odmrští jako zmuchlanou plechovku od Coca-Coly. S notýskem a tužkou se tedy vrhá dovnitř a motá se labyrintem soukolí. „Prosím vás, bude tohle fungovat?“ ptá se techniků. Oni krčí rameny. „My se snažíme, ale zaručit to nemůžeme.“ „To je dobře, jen se snažte.“ Udýchaný leze po žebříku nahoru, kde ze dřeva sochají apoštoly. „Budou se lidem líbit?“ „Těžko říct. Děláme to nejlepší, co umíme.“ „Samozřejmě, jen dělejte.“ Z posledních sil se vyškrábe do zvonice a vyčerpaný pocitem, že neví, jestli X je ta správná, a nemůže tomu ani pomoci, protože neumí přiložit ruku k dílu, se sesune k zemi. „Proč vůbec jsem!?“ ptá se sám sebe.

Burza jako orloj světa

Snad jsi kvůli odstupu, se kterým dokážeš vnímat dění. Lidé v úzkých mantinelech svých profesí, vztahů a cílů by mohli přehlédnout, že se ocitli ve slepé uličce. Když se mezi nimi tázavě pohybuješ a pro vlastní dobro se snažíš přijít na kloub tomu, jak věci fungují – byť je sám neovládáš – maličko přispíváš k tomu, aby se děly, jak mají. Za předpokladu, že se budeš dívat na svět, jak to svého času dělal Karel Čapek, čili s láskou a bez předsudků, budou mít Tvá rozhodnutí smysl, byť nikdy neodkryješ celé tajemství orloje. Jestli myslíš, že firma X dělá dobré věci, rozhodni v její prospěch. A pak si za tím rozhodnutím stůj. Anebo ho klidně změň. Vždy podle toho, co se zrovna přihodí a co bude. Hodně štěstí.

Tuto stať jsem zde použil, přestože je neoriginální a rozvláčná. Či snad právě proto. Investor musí hodně a rád číst. Musí ho zajímat, co chtěl ten který autor sdělit. Musí číst pozorně a občas i věci, kterým (zatím) nerozumí nebo se mu nelíbí, a tudíž ho zatěžují. Promiňte mi prosím tenhle malý trik. Použil jsem tento text jako zkoušku vašeho zájmu, zvědavosti a vytrvalosti. Od této chvíle se budu obracet už pouze k vám, kteří jste ji dočetli, a třeba vámi i rezonovala. Možná jste dokonce zahlédli sami sebe v obrovitém orloji burzy. Skvěle! Dovolím si předpokládat, že právě vy jste si na úvodní otázku odpověděli přesvědčivě a kladně.

Podnět k zamyšlení

Jak si vysvětlujete poněkud netradiční postoj k penězům, který zaujímají dva slavní finančníci v následujících citátech?

„Peníze přirozeně tečou k tomu, kdo s nimi správně zachází.“

(J. P. Morgan)

„Dobří obchodníci si málokdy stěžují na to, že jsou peníze drahé.“

(Adam Smith)

Úkol

Pokuste se zformulovat několik důvodů, proč se chcete investováním zabývat. Co vás k němu přitahuje a láká?

Kapitola 3:

Těžkosti, které na investora číhají

Chci vás jen varovat: teze, které následují, vám mohou připadat nadmíru abstraktní, či dokonce přehnané. Nezoufejte, prosím, je to nutné. Vždyť jaké by to byly překážky, kdybychom ihned viděli, co se za nimi skrývá?

Termíny, kauzalita a jiné laskominy

Makroekonomie – zabývá se hospodářstvím jako celkem

Chci spíš vyhrát, nebo neprohrát?

Když peníze protékají mezi prsty

Čas nejde podle plánu

Klíčové otázky

Podnět k zamyšlení

Table of Contents

Úvod

Kapitola 1: Nahlédnutí do akciové džungle

Zvířecí instinkt požírá baráky i dluhopisy

Výnos má tři nohy, každou jinak dlouhou

Proč se vydat na lov, a proč ne

Kapitola 2: Je to jednoduché, ale ne snadné

Negramotným se omlouváme

Peněz netřeba, tedy skoro

Čím se maže orloj burzy

Kapitola 3: Těžkosti, které na investora číhají

Termíny, kauzalita a jiné laskominy

Chci spíš vyhrát, nebo neprohrát?

Když peníze protékají mezi prsty

Čas nejde podle plánu

Kapitola 4: Co je to vlastně za lidi?

Kapitola 5: Duální experiment, aneb lépe se poznat

Kapitola 6: Směrovky akciové křižovatky

Kapitola 7: Kód ke kartotéce nápadů

Kapitola 8: Investiční teze aneb práce a zase práce

Kapitola 9: Teze na stříbrném podnose

Kapitola 10: Odstup, satane

Kapitola 11: Teď zavři oči a... kup

Kapitola 12: Na rande s hypotézou

Kapitola 13: V pěně investorských dní

Kapitola 14: Nebát se smrti aneb akciový exit

Kapitola 15: Historie se rýmuje aneb řeč Benjamina Grahama

Kapitola 16: Dovinutá smyčka těžkostí