Sönke Ahrens

JAK SI DĚLAT CHYTRÉ POZNÁMKY

Čtěte, pište a přemýšlejte s pomocí legendární metody zettelkasten

Copyright © 2021 Sönke Ahrens. All rights reserved.

Podle anglického originálu How to Take Smart Notes vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Kateřina Ešnerová

Odpovědná redaktorka Zuzana Kačerová

Jazykový redaktor Aleš Antošík

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Ilustrace na obálce Mattias Adolfsson

Grafická úprava obálky Pavel Junk

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/chytre-poznamky, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-147-4

Systematické uvažování se neobejde bez psaní.

(Luhmann 1992: 53)

PŘEDMLUVA K AKTUALIZOVANÉMU VYDÁNÍ

Od roku 2017, kdy vyšla tato kniha poprvé anglicky a německy, se toho událo spoustu. Nejdůležitější však je, že si našla čtenáře. S potěšením jsem zjistil, že nejsem jediný, komu připadá decentralizovanost, organičnost a vnitřní provázanost zettelkasten přirozenější než lineární a předem naplánované postupy, které často propagují učitelé a bez nichž se stále neobejde tolik technik psaní a tvorby poznámek.

V uplynulých čtyřech letech vznikla nová generace nástrojů umožňujících zpětné odkazování, komunita poznámkových nadšenců se začala rozrůstat a z zettelkasten se stal kulturní fenomén, který překonává jazykové bariéry a šíří se napříč obory i profesemi. Doufám, že díky tomuto překladu si získá další příznivce, kteří přispějí do diskuse novými pohledy a nápady.

Vzhledem k tomu, jak rychle se nabídka dostupných nástrojů mění, jsem se rozhodl knihu pojmout maximálně technologicky neutrálně a vše demonstrovat na příkladu Luhmannovy papírové zettelkasten. Software nám samozřejmě dokáže práci výrazně usnadnit a zkoušet nové funkcionality je zábava. Zároveň však hrozí, že kvůli tomu ztratíme ze zřetele to hlavní a pohltí nás snaha držet věčně krok s technologickým vývojem. Knihy mají delší životnost, a proto by se měly věnovat nadčasovým aspektům zettelkasten – v tom je jejich silná stránka.

Tento překlad vychází z nového vydání z roku 2021, které oproti původní verzi doznalo několika změn. V prvé řadě jsem opravil pár chyb, kterých si všimli pozorní čtenáři: jednou jsem nesprávně použil metaforu z oblasti chemie, a pak jsem si utrhl ostudu, když jsem citoval příběh o používání tužek ve vesmíru, jenž byl dávno dementován. Děkuji tedy všem, kdo mě na chyby laskavě upozornili! Ve skutečnosti jsem opravil ještě jeden drobný faktický omyl, ale vzhledem k tomu, že si ho dosud nikdo nevšiml, můžeme předstírat, že se nikdy nestal.

Mimoto v novém vydání přibyl krátký dodatek, který doufám lépe osvětlí, jak se technika zettelkasten liší od běžných metod tvorby poznámek a jak vypadala Luhmannova zettelkasten.

Sönke Ahrens, září 2021

ÚVOD

Píšeme všichni. Zvláště pohybujeme-li se v akademické sféře. Píší studenti i profesoři. A psaní se samozřejmě věnují i autoři literatury faktu, což je třetí skupina, které má tato kniha pomoci. Když říkám psaní, nemyslím tím jen odborná pojednání, články či knihy, ale i to běžné, každodenní. Píšeme, když si potřebujeme něco zapamatovat – ať už je to nápad, citát nebo výsledek studie. Píšeme, když si chceme srovnat myšlenky či se o své nápady podělit s ostatními. Studenti píší při testech a po tužce a papíru sahají, i když se připravují na ústní zkoušku. Věci si zapisujeme, nejen když máme strach, že bychom je mohli zapomenout, ale i když si je snažíme zapamatovat. Každé intelektuální snažení zkrátka začíná poznámkou.

Psaní hraje v učení, studiu a výzkumu tak zásadní roli, že je s podivem, jak málo nad ním přemýšlíme. Pokud už se o něm bavíme, téměř vždy se pozornost upne na hrstku výjimečných případů, kdy píšeme rozsáhlejší text, jako je kniha či článek nebo v rámci studia esej či diplomová práce. Na první pohled to dává smysl – tyto „psané výstupy“ nám nahánějí největší strach a potýkáme se s nimi nejdéle. Proto se také většina studijních návodů a publikací pro akademiky věnuje jim, zatímco každodenní tvorbě poznámek, které představují největší část našeho psaní, se dostává jen velmi málo pozornosti.

Existující publikace by se daly rozdělit do dvou kategorií. Knihy z první kategorie vám vysvětlí formální náležitosti psaní, jako je stylistika, struktura textu a jak správně citovat. Knihy z té druhé pak psychologické zásady psaní, které vás naučí, jak se u toho nezhroutit a jak dokončit text dřív, než vám vedoucí či vydavatel odmítne opětovně posunout termín odevzdání. Jednu věc však mají všechny společnou – začínají prázdným textovým dokumentem či listem papíru.1 Tím však ignorují to hlavní: tvorbu poznámek. Uniká jim, že podmínkou úspěchu je zlepšit přístup k veškerému psaní. Jako by zapomínaly, že proces psaní začíná mnohem dříve, než usedneme k prázdné stránce, a že vyjádřit argument písemně je vlastně to nejmenší. Cílem této knihy je poskytnout právě tento chybějící dílek skládačky – ukázat vám, jak efektivně přetavit myšlenky a poznatky v přesvědčivé psané výstupy a vybudovat si přitom cennou zásobu chytrých a vzájemně propojených poznámek. Tato zásobárna vám psaní nejen usnadní a zpříjemní, ale také vám z dlouhodobého hlediska pomůže lépe se učit a přicházet s novými nápady. Především vám však umožní psát každý den tak, aby se vaše projekty skutečně posouvaly vpřed.

Psaní není jen další krok následující po výzkumu, učení či studiu. Je to prostředek, bez něhož by tyto činnosti nebylo možné realizovat. Snad i proto o tomto typu psaní – o každodenním zapisování, tvorbě poznámek a hrubých verzí textů – příliš nepřemýšlíme. Stejně jako dýchání je toto psaní základním předpokladem naší činnosti, ale protože ho praktikujeme neustále, nevěnujeme mu pozornost. Zatímco ani sebelepší dechová technika nám však s psaním příliš nepomůže, zdokonalíme-li způsob, jak přistupujeme ke každodennímu psaní, jak si poznamenáváme, na co narazíme, a jak pak s poznámkami nakládáme, tváří v tvář prázdnému dokumentu či listu papíru se ocitneme ve zcela jiné pozici. Respektive v ještě lepší, protože budeme-li si poznámky dělat chytře, už nikdy nebudeme mít s prázdnou stránkou problém.

Existuje ještě jeden důvod, proč tvorba poznámek většinou uniká naší pozornosti – pokud si je děláme špatně, nedostaneme okamžitou negativní zpětnou vazbu. Když na vlastní kůži nezakusíme nezdar, nemáme ani příliš důvod hledat pomoc. A jelikož na knižním trhu platí, že kde není poptávka, není ani nabídka, skutečně nápomocných knih se vydává jen málo. Studenty a akademiky žene k regálům knih o psaní panika z prázdné stránky a vydavatelé na tuto poptávku reagují záplavou titulů, které však přicházejí s křížkem po funuse. Děláme-li si poznámky nesystematicky, neefektivně nebo prostě špatně, dost možná si to ani neuvědomíme, dokud nezačneme panikařit z blížícího se deadlinu a přemítat, jak je možné, že někdo zvládne produkovat spoustu dobrých textů a ještě má čas jít s námi na kafe. A dokonce i tehdy je pravděpodobnější, že si to nějak omluvíme a že skutečný důvod, kterým je nejspíš rozdíl mezi dobrým a špatným systémem poznámek, nám unikne. „Někdo má holt shůry dáno“, „psaní musí být těžké“, „bez boje to nejde“. Až příliš mnoho lidí se zaklíná podobnými mantrami, místo aby se pokusili zjistit, čím přesně se úspěšné strategie psaní liší od těch neúspěšných.

Správná otázka zní: Chceme-li mít co nejlepší možnou pozici k napsání výborného článku, co můžeme udělat jinak již týdny, měsíce či roky předtím, než usedneme k prázdnému dokumentu? Jen výjimečně se stává, aby psaní znemožňovala neznalost citačních pravidel či psychické problémy. Citační pravidla si lze dohledat a tolik psychických problémů jako neodevzdaných seminárních prací snad ani neexistuje. Většina lidí s psaním bojuje z mnohem prozaičtějších důvodů. Jedním z nich je i mýtus prázdné stránky: psaní lidem nejde od ruky, protože uvěřili, že jeho proces začíná prázdnou stránkou. Jste-li přesvědčeni, že opravdu nemáte nic, čím byste ji zaplnili, je to jistě dobrý důvod k panice. Mít všechno jen v hlavě nestačí, protože dostat to na papír je ta nejtěžší část. Z toho důvodu jsou základem pro dobré a produktivní psaní dobré poznámky. Vytvořit psaný výstup z již napsaných poznámek je totiž nesrovnatelně jednodušší než si vše dávat dohromady v hlavě a teprve potom se to snažit vyjádřit písemně.

Shrnuto a podtrženo: kvalita psaného výstupu a snadnost jeho psaní závisí ze všeho nejvíce na tom, co jste si napsali ještě dřív, než jste si vůbec zvolili téma. Pokud je to pravda (a já upřímně věřím, že je) a klíč k úspěšnému psaní tkví v přípravě, znamená to jedno: velká většina knih o akademickém psaní vám sice pomůže podle pravidel vyřezat křížek, ale stejně s ním přijdete až po funuse, a to dokonce hezkých pár měsíců.

Asi vás tedy nepřekvapí, že vůbec nejlepší indicií budoucího akademického úspěchu není ani tak to, co má člověk v hlavě, ale jak přistupuje ke své každodenní práci. Mezi akademickým úspěchem a vysokým IQ ve skutečnosti neexistuje měřitelný vztah, minimálně ne u lidí s IQ nad 120. Máte-li se prosadit v akademickém prostředí, je určitá míra inteligence samozřejmě nezbytná, a pokud u IQ testů zrovna neexcelujete, je pravděpodobné, že v oblasti vědy to nebude o moc lepší. Pokud už však v akademické sféře působíte, mimořádně vysoký inteligenční kvocient vám nepomůže vyniknout ani vás neochrání před nezdary. U lidí v rámci celého inteligenčního spektra je rozhodující něco jiného – s jakým množstvím sebekázně a sebekontroly k plnění svých úkolů přistupují (Duckworthová a Seligman 2005; Tangneyová, Baumeister a Booneová 2004).

Není až tak důležité, kdo jste. Důležitější je, co děláte. Veskrze předvídatelným receptem na úspěch je odvést potřebnou práci a udělat ji chytře. Na první pohled je to dobrá i špatná zpráva. Dobrá zpráva proto, že s výší svého IQ toho stejně moc nenaděláme, zatímco míru sebekázně bychom s trochou pevné vůle ovlivnit mohli. Špatnou zprávou je, že ve skutečnosti je to nad naše síly. Dosáhnout větší sebekázně či sebekontroly pouze pomocí pevné vůle není tak snadné. Podle dostupných poznatků je silná vůle omezený zdroj, který se rychle vyčerpává a dlouhodobě ho nelze příliš navýšit (Baumeister, Bratslavskyová, Muraven a Ticeová 1998; Muraven, Ticeová a Baumeister 1998; Schmeichel, Vohsová a Baumeister 2003; Moller 2006).2 Navíc: muset se k práci věčně nutit je otrava, nemám pravdu?

Naštěstí to však není všechno. Dnes už také víme, že míra sebekázně a sebekontroly závisí mnohem více na prostředí než na nás samotných (viz Thaler 2015: 2. kpt.). A prostředí ovlivnit můžeme. Rozhodnete-li se přestat jíst čokoládu, nepotřebujete pevnou vůli – stačí si ji přestat kupovat. Stejně tak se bez pevné vůle obejdete, čeká-li vás něco, co udělat chcete. Zajímavé, smysluplné a dobře definované úkoly není problém plnit, protože nevzniká rozpor mezi dlouhodobými a krátkodobými zájmy. Mít smysluplný a jasně definovaný úkol funguje mnohem lépe než spoléhat na silnou vůli. Receptem na úspěch tedy není pevnou vůli mít, ale vůbec ji nemuset použít. A to nás přivádí k systému psaní a tvorby poznámek.

1 Co všechno potřebujete vědět

Tvorba poznámek a psaní se dosud většinou vyučovaly bez přihlédnutí k celkovému systému práce. Tato kniha to chce změnit. Představuje nástroje pro tvorbu poznámek, díky kterým se syn pivovarníka stal jedním z nejproduktivnějších a nejrespektovanějších sociálních vědců dvacátého století. Především ale popisuje, jak tyto nástroje zakomponoval do svého každodenního pracovního procesu, takže mohl s klidným svědomím prohlásit: „Nikdy se nenutím do ničeho, do čeho se mi nechce. Když se na něčem zaseknu, jdu prostě dělat něco jiného.“ Základním předpokladem je mít dobrý systém. Ten vám umožní plynule přecházet od jednoho úkolu ke druhému, aniž by vás to jakkoli vykolejilo či byste ztratili ze zřetele cíl své práce.

Dobrému systému můžete důvěřovat. Zbaví vás nutnosti si vše pamatovat a mít o všem přehled, což představuje značnou zátěž. Díky spolehlivému systému se už nemusíte snažit nosit vše v hlavě a můžete se soustředit jen na to důležité – na obsah, argumentaci a myšlenky. Když si neuchopitelný úkol „napsat článek“ rozdělíte na jasně definované dílčí kroky, stačí se soustředit už jen na jednu věc, tu dokončit a potom se přesunout na další (viz kapitola 3.1). Dobrý systém vám pomůže dosáhnout stavu flow, kdy se do práce ponoříte natolik, že zcela ztratíte pojem o čase, a jde vám od ruky tak dobře, že byste v ní mohli pokračovat donekonečna (Csikszentmihalyi 1975). Jen tak samo od sebe se to ale nestane.

Coby studenti, vědci a autoři literatury faktu si ve srovnání s ostatními můžeme mnohem svobodněji zvolit, čemu chceme věnovat čas. Přesto často trpíme nedostatkem motivace a prokrastinací. Na vině není ani tak nedostatek zajímavých témat, jako spíš špatné pracovní postupy, které nám přerostou přes hlavu, místo aby nám pomáhaly projekty posouvat správným směrem. Dobrý, systematický způsob práce nám umožní se znovu stát pány situace a moci se věnovat správným věcem ve správný čas.

Mít jasně definovaný systém práce je něco úplně jiného než si práci plánovat. Plánováním se uzavíráte do pevně daného rámce, čímž přicházíte o flexibilitu. Držet se plánu vyžaduje úsilí a pevnou vůli. To je demotivující a pro činnosti bez jasně definovaného cíle navíc nevhodné – a výzkum, myšlení či obecně studium, kdy musíme další postup vždy přizpůsobovat novým poznatkům, zjištěním či pokrokům (což by mělo být pravidlem, nikoli výjimkou), k takovým činnostem bezesporu patří. Plánování je tedy často v rozporu se samou podstatou výzkumu a učení, a přesto je to oblíbená mantra většiny studijních příruček a naučných publikací o akademickém psaní. Copak je však možné naplánovat poznání, které už z principu nelze předvídat? Obrovským nedorozuměním je, že jedinou alternativou k plánování je bezcílné bloumání. Řešením je nastavit si systém práce tak, aby nás poznání a nové nápady poháněly vpřed. Nechceme se přece řídit plánem, který se začne rozpadat, kdykoli se objeví něco nečekaného, ať už to je nový nápad, zjištění či objev.

Bohužel i univerzity se snaží ze svých studentů vychovat plánovače. Mít plán vám samozřejmě pomůže složit nezbytné zkoušky – pokud tedy zatnete zuby a budete se ho držet. Určitě to z vás ale neudělá experta na učení, tvorbu poznámek a psaní (existuje na to i výzkum – viz kapitola 1.3). U plánovačů je také mnohem menší pravděpodobnost, že budou ve studiu po složení zkoušek pokračovat. Budou rádi, že je mají za sebou. Experty by naopak ani ve snu nenapadlo dobrovolně se vzdát něčeho, co je prokazatelně naplňuje a baví – učení, které vede ke skutečnému poznání, umožňuje kumulovat znalosti a podněcuje nové nápady. Skutečnost, že jste investovali do této knihy, je pro mě znamením, že i vy chcete být spíše experty než plánovači.

Pokud studujete a hledáte způsob, jak lépe psát, je pravděpodobné, že máte velké ambice, protože největší problémy s psaním mívají právě ti nejlepší. Dobří studenti se moří s každou větou, protože považují za důležité najít správnou formulaci. Déle jim trvá zvolit si téma, jelikož ze zkušenosti vědí, že první nápad většinou za moc nestojí a dobré myšlenky nerostou na stromech. Chtějí mít přehled o literatuře, a proto tráví spoustu času v knihovně. Přečtou tedy více knih, a tím pádem se musejí popasovat s větším množstvím informací. Mít více načteno navíc automaticky neznamená mít více nápadů – zvláště zpočátku máte k dispozici nápadů naopak méně, protože víte, že na většinu z nich už někdo přišel.

Dobří studenti také nesetrvávají na svém dvorečku, ale nakukují přes plot svého oboru. A jakmile to jednou udělají, není cesty zpět – těžko se mohou vrátit do zajetých kolejí, byť to pro ně znamená, že se bez pomoci musejí zorientovat v nesourodých myšlenkách. Z toho plyne, že je zapotřebí systém, který člověku umožní udržet si přehled o neustále rostoucím penzu informací, inteligentně kombinovat různé myšlenky a přicházet s novými nápady.

Špatní studenti takové problémy nemají. Drží-li se svého vymezeného oboru a čtou jen tolik, kolik se po nich chce (nebo ještě méně), žádný externí systém nepotřebují. Při psaní si vystačí s běžnými návody à la „jak napsat odborný článek“. Špatní studenti si dokonce často připadají úspěšnější (dokud nepřijde zkouškové), protože o sobě příliš nepochybují. V psychologii se tomu říká Dunningův–Krugerův efekt (Kruger a Dunning 1999). Je to tím, že si nejsou vědomi svých limitů – nemají ponětí o šíři lidského poznání, takže jim nedochází, jak málo toho vlastně vědí. V konečném důsledku pak lidé, kteří ve svém oboru neexcelují, oplývají sebevědomím, zatímco ti, kdo nejvíce usilují o poznání, tíhnou k sebepodceňování. Špatní studenti si nedělají vrásky ani s volbou tématu – nechybějí jim názory ani přesvědčení, že vše mají dostatečně promyšlené. Rovněž jim nedělá problém najít pro své hypotézy oporu v literatuře, protože většinou nemají ani motivaci, ani schopnosti rozeznat fakta a argumenty, které jejich hypotézy zpochybňují, a domyslet je do důsledků.

Dobří studenti si naopak neustále zvyšují laťku a zaměřují se právě na to, co ještě neumějí a neovládají. Proto také právě lidé, kteří dosahují výborných výsledků a uvědomují si šíři lidského poznání, častěji trpí takzvaným imposter syndromem neboli syndromem podvodníka. Psychologové tak označují pocit, že člověk na svou práci nestačí, byť je tomu přesně naopak (Clanceová a Imesová 1978; Bremsová et al. 1994). Tato kniha je přesně pro vás: pro všechny dobré studenty, ambiciózní akademiky a zvídavé autory literatury faktu, kteří chápou, že dobrat se poznání není snadné a že psaní není jen prostředek k hlásání vlastních názorů, ale především způsob, jak dospět k poznání, které má cenu sdílet.

1.1 Dobrá řešení jsou jednoduchá… a nečekaná

Není zapotřebí vytvářet složitý systém ani přeorganizovávat vše, co už máte. Můžete se hned pustit do práce a rozvíjet nové nápady – stačí, když si poznámky budete dělat chytře.

Otázka komplexnosti je však namístě. I když se zrovna nesnažíte stvořit nějakou velkolepou teorii a prostě jen chcete mít přehled o přečtených publikacích, pořádek v poznámkách a prostor rozvíjet myšlenky, stejně se budete muset časem vypořádávat s čím dál komplexnějším a početnějším souborem poznámek, tím spíš že cílem není myšlenky jen sbírat, ale jejich propojováním podněcovat vznik nových. Oblíbenou metodou, jak bojovat s rostoucí komplexností, je ukládat si různé poznámky a materiály na různá místa, do jednotlivých šuplíků či samostatných šanonů, a třídit je podle témat a podtémat. Na první pohled to vypadá jednoduše, ale opak je pravdou – velmi brzy se v tom začnete ztrácet. Navíc se tím snižuje šance, že mezi poznámkami najdete překvapivé souvislosti a budete na nich moci dále stavět. Jinak řečeno se tím v zájmu použitelnosti slevuje z užitečnosti.

My si však mezi použitelností a užitečností naštěstí vybírat nemusíme. Právě naopak. Nejlepším receptem na komplexnost je mít co nejjednodušší systém a dodržovat několik základních principů. Díky jednoduchosti systému může komplexnost narůstat tam, kde je to žádoucí – v rovině obsahu. O tomto fenoménu existuje i poměrně rozsáhlý empirický výzkum (přehled viz například Sull a Eisenhardtová 2015). Chytrý způsob tvorby poznámek je přitom skutečně jednoduchý.

Další dobrá zpráva souvisí s množstvím času a úsilí, které potřebujete pro zavedení systému do praxe. Přestože od základů změníte svůj způsob čtení, tvorby poznámek a psaní, nepotřebujete k tomu prakticky žádnou předchozí přípravu (stačí pochopit princip a nainstalovat si jeden či dva programy, přikloníte-li se k digitální verzi). Cílem není předělat vše, co máte z dřívějška, ale začít pracovat jinak. Opravdu nemusíte přeorganizovávat své dosavadní poznámky a materiály. Prostě jen od určitého okamžiku začnete k věcem, které byste stejně řešili, přistupovat jinak.

A dobrým zprávám stále není konec. Není třeba znovuobjevovat Ameriku. Stačí spojit dvě všeobecně známé a ověřené myšlenky. Tou první je středobod celé této knihy – technika zettelkasten. Její podstatu vysvětlím v následující kapitole a ukážu, jak ji studenti, akademici a autoři literatury faktu mohou využít v každodenní práci. Dnes už naštěstí pro všechny hlavní operační systémy existují i digitální nástroje, které vám její používání ještě více usnadní; budete-li však chtít, můžete klidně zůstat u tužky a papíru. I tak se vám bude pracovat snáz a budete produktivnější než kdokoli, kdo si poznámky tak chytře nedělá.

Druhá myšlenka je neméně důležitá. Stejně jako vám seberychlejší auto na mizerné silnici bude k ničemu, ani sebelepší nástroj vám nepomůže výrazně zvýšit produktivitu, nezměníte-li s jeho zavedením i své každodenní fungování. Při změně pracovních návyků, stejně jako při jakékoli jiné změně chování, se nevyhnete fázi, kdy budete mít tendenci vracet se do starých kolejí. Nový způsob práce se vám možná bude zdát nepřirozený a na hony vzdálený tomu, co vám napovídá intuice. To je však normální. Jakmile si na systém chytrých poznámek zvyknete, bude vám připadat tak samozřejmý, že si už jen stěží dokážete představit, jak jste se bez něj kdy mohli obejít. Máte-li si však vytvořit návyk, musejí být úkony jednoduché a snadno opakovatelné, aby se zautomatizovaly a dobře fungovaly jako jeden celek (viz Mataová, Todd a Lippkeová 2010). Skutečná změna tedy nastane, jen když se všechny potřebné pracovní činnosti spojí v jeden ucelený proces, v němž do sebe všechno zapadá a nikde nic nedrhne (což je přesně důvod, proč jsou všechny zaručené návody typu „Deset geniálních nástrojů na zlepšení produktivity“ kolující na internetu většinou úplně k ničemu).

Jak důležité je mít ucelený systém práce, výborně vystihl David Allen v knize Mít vše hotovo (Allen 2016). Snad každý seriózní znalostní pracovník už o „GTD“ někdy slyšel. A není divu – Allenova metoda funguje. Principem GTD je shromáždit vše, co potřebujete udělat, na jednom místě a následně to standardizovaným způsobem vyřídit. Nemusí to nutně znamenat, že uděláte všechno, co jste zprvu zamýšleli. Nutí vás to však se u každé položky jasně rozhodnout, co s ní, a pravidelně si ověřovat, jestli dílčí úkoly stále odpovídají celkovému záměru. Chceme-li se s čistou hlavou soustředit jen na jednu věc, musíme si být jistí, že vše ostatní máme hotovo. Dokud nám něco zůstává v provozní paměti a ubírá drahocennou mentální kapacitu, těžko dosáhneme stavu, kterému Allen říká „mysl jako voda“, kdy se dokážeme soustředit na vykonávanou činnost, aniž by nás rozptylovaly myšlenky na cokoli jiného. Metoda GTD je jednoduchá, ale myslí na vše. Není to zázračné řešení ani hogo fogo nástroj. Neudělá věci za vás. Dá však vaší každodenní práci řád a současně bere ohled na to, že mnohem častěji než vnější rušivé faktory nás rozptyluje vlastní mysl.

Tato metoda bohužel není tak snadno aplikovatelná na psaní založené na vlastním poznání. Prvním důvodem je, že GTD se opírá o jasně vymezené cíle, zatímco poznání už z principu předem definovat nelze. Většinou naopak začínáme s poměrně vágním konceptem, který se časem nevyhnutelně mění a teprve v průběhu výzkumu získává jasnější obrysy (viz Ahrens 2014: 134). Chceme-li tedy psaním dosáhnout poznání, musíme celý proces pojmout mnohem méně rigidně. Dalším důvodem je, že podle GTD bychom si měli projekty rozdělit na konkrétní menší „další kroky“. Při psaní založeném na poznání a obecně akademické práci samozřejmě také postupujeme krok za krokem. Tyto dílčí kroky jsou však většinou buď tak malé, že si je ani nemá cenu poznamenávat (například dohledat si zdroj poznámky pod čarou, znovu si přečíst kapitolu, napsat odstavec), nebo naopak tak velké, že je nelze splnit celé najednou. Navíc se těžko předvídá, jaký krok by měl následovat. Možná si všimnete poznámky pod čarou a rychle si ověříte její správnost. Potřebujete porozumět odstavci, a tak si najdete další informace. Uděláte si poznámku, vrátíte se ke čtení, a pak všeho necháte, abyste si mohli zapsat větu, která vám právě vytanula na mysli.

Psaní zkrátka není lineární proces. Vyžaduje neustálé přeskakování od jedné činnosti ke druhé. Nedávalo by tedy smysl snažit se mít vše neustále pod kontrolou do sebemenšího detailu. Řešit proces psaní z většího odstupu taky dost dobře nejde, protože dalším dílčím krokem je pak něco jako „napsat jednu stránku“, což nám se zvládnutím všeho, co tento úkol obnáší, nijak zvlášť nepomůže. Často jde o řadu různých činností, které mohou zabrat hodinu, ale klidně také měsíc. Při organizaci psaní se tedy nemáme moc o co opřít. Zřejmě z těchto důvodů se metoda GTD navzdory úspěchu v byznysu a oblibě u lidí na volné noze v akademickém světě nikdy příliš neuchytila.

Jednu věc si však z GTD vzít můžeme. Allen přichází s důležitým poznáním, že tajemství úspěšného systému práce tkví v holistickém přístupu. Vše je třeba mít podchyceno, protože jakmile něco opomeneme, bude nám to ležet v hlavě tak dlouho, dokud to nezastíní i objektivně mnohem důležitější věci. A ani ty nejlepší nástroje nic nezmůžou, budeme-li je používat každý zvlášť. Máme-li z nich vytěžit maximum, musíme je všechny zakomponovat do jednoho dobře nastaveného pracovního procesu. Sebelepší nástroje jsou k ničemu, když spolu neladí.

V případě psaní spolu vše úzce souvisí – od výzkumu po korektury. Všechny tyto dílčí krůčky musejí být provázané, abychom mohli od jedné činnosti plynule přecházet ke druhé, ale zároveň dostatečně svébytné, abychom měli svobodu dělat vždy přesně to, co je v dané situaci třeba. A to je další Allenovo důležité poznání: chceme-li se s čistou hlavou soustředit pouze na jednu věc, musíme svému systému důvěřovat a vědět, že máme vždy vše podchyceno.

Z toho důvodu potřebujeme systém tvorby poznámek, který je stejně ucelený jako GTD, ale zároveň vhodný pro procesy s otevřeným koncem, jako jsou psaní, učení či myšlení. A to mě přivádí k již zmiňované zettelkasten.

1.2 Zettelkasten

Vraťme se do šedesátých let minulého století. Kdesi v Německu pracuje na úřadě syn pivovarníka jménem Niklas Luhmann. Vystudoval práva, ale nechal se zaměstnat ve státní správě, protože se mu nezamlouvalo, že by jako právník musel pracovat pro různé klienty. Zároveň si však uvědomoval, že ani kariéra úředníka pro něj není to pravé, protože vyžaduje příliš mnoho práce s lidmi. Každý den se tedy po osmi hodinách v kanceláři rozloučil s kolegy a odebral se domů dělat to, co ho bavilo nejvíce – číst si a věnovat se svým rozmanitým zájmům z oblasti filozofie, teorie organizace a sociologie.

Kdykoli Luhmann narazil na zajímavou informaci nebo ho k četbě něco napadlo, udělal si poznámku. Na tom by nebylo nic zvláštního – spousta lidí si po večerech čte a mnozí si i dělají poznámky. Pro drtivou většinu z nich to však není cesta k závratné kariéře, jako byla ta Luhmannova.

Nějakou dobu si Luhmann dělal poznámky tak, jak jsme běžně zvyklí – psal si komentáře na okraje stránek nebo si ručně psané lístky zakládal podle témat. Pak mu však došlo, že to nikam nevede, a rozhodl se svůj způsob tvorby poznámek od základů změnit. Místo aby nové poznámky přiřazoval do existujících kategorií nebo k jednotlivým textům, začal si je psát na papírové kartičky, které v horním rohu opatřil číslem a uložil na jedno místo – do osobní kartotéky, které říkal zettelkasten.

Postupně začal poznámky i různě kategorizovat. Uvědomil si, že hodnota myšlenky, tedy jedné poznámky, se vyjeví až v kontextu, přičemž se nemusí vždy jednat o kontext, z něhož vzešla. Začal tedy přemýšlet, jak by se mohla daná myšlenka vztahovat k různým kontextům a obohacovat je. Kdyby jen shromažďoval poznámky, byla by výsledkem zase jen hromada poznámek. Luhmann si však v zettelkasten poznámky ukládal tak, že výsledná sbírka vydala za víc než jen součet jejích částí. Zettelkasten se mu stala partnerkou v dialogu, hlavním generátorem myšlenek a nástrojem produktivity. Pomohla mu utřídit si a rozvíjet myšlenky. A práce s ní ho navíc bavila – protože fungovala.

Otevřela mu také cestu na akademickou půdu. Luhmann některé své myšlenky časem přetavil v ucelené pojednání, které dal přečíst jednomu z nejvlivnějších německých sociologů své doby, Helmutu Schelskému. Schelsky si přečetl, co Luhmann coby akademický outsider napsal, a odpověděl mu, že by se měl stát profesorem sociologie na nově vzniklé univerzitě v Bielefeldu. Nabídka to byla bezpochyby lákavá a prestižní; Luhmann však nebyl sociolog. Neměl formální kvalifikaci ani na to, aby mohl v Německu pracovat pro profesora sociologie jako asistent. Neměl za sebou habilitaci, která v mnoha evropských zemích představuje nejvyšší akademickou kvalifikaci a opírá se o další odbornou publikaci po doktorské práci. Neměl dokonce ani ten doktorát či jakýkoli jiný titul v oboru sociologie. Většina lidí by takovou nabídku zřejmě vnímala jako obrovskou poctu, ale odmítla by ji jako nereálnou a dál se jí nezabývala.

Ne tak Luhmann. S důvěrou se obrátil na svou zettelkasten a za méně než rok se mu s její pomocí podařilo dostát všem formálním požadavkům. Nedlouho poté, v roce 1968, byl jmenován profesorem sociologie na univerzitě v Bielefeldu a tuto pozici zastával po zbytek života.

V Německu profesor své působení tradičně zahajuje veřejnou přednáškou, na níž představí svůj výzkumný záměr. I Luhmanna se ptali, na co se ve své vědecké práci zaměří. Svou odpovědí se zapsal do historie. Lakonicky totiž prohlásil: „Můj výzkumný projekt: teorie společnosti. Trvání: třicet let. Náklady: nula.“ (Luhmann 1997: 11) V sociologii je „teorie společnosti“ pramátí všech výzkumných záměrů.

Když Luhmann přesně po dvaceti devíti a půl letech dokončil poslední kapitolu své dvousvazkové knihy Die Gesellschaft der Gesellschaft (Společnost společnosti; Luhmann 1997), způsobil tím ve vědecké komunitě rozruch.3 Jeho radikální nová teorie nejenže proměnila sociologii, ale rovněž podnítila plamenné diskuse ve filozofii, pedagogice, politologii a psychologii. Mnohým však dělalo problém tyto diskuse chápat. Luhmannova práce totiž byla nebývale sofistikovaná, velmi odlišná a složitá. Jednotlivé kapitoly vycházely samostatně a každý svazek se zaměřoval na jeden společenský systém. Luhmann psal o právu, politice, ekonomice, komunikaci, umění, gnozeologii, a dokonce i o lásce.

Až donedávna, než byly zveřejněny první výsledky výzkumu zaměřeného na Luhmannův kartotéční systém, panovalo ohledně jeho způsobu práce několik zásadních nedorozumění. Jejich vinou skončila pro mnoho lidí snaha převzít jeho systém zklamáním. Největší nedorozumění spočívalo ve skutečnosti, že se lidé příliš zaměřovali na zettelkasten jako takovou a ignorovali, že by měla být součástí uceleného systému práce.

Téměř všechny publikace o Luhmannově systému vyšly v němčině a zabývala se jím prakticky jen úzká skupinka nadšených sociologů specializujících se na Luhmannovu teorii sociálních systémů. Ta rozhodně nebyla ani dostatečně početná, ani dostatečně vlivná, aby přitáhla větší pozornost.

Třetím a dost možná hlavním důvodem, který Luhmannův systém v očích mnohých diskvalifikoval, je jeho jednoduchost. Většina lidí od jednoduchých nápadů podvědomě mnoho neočekává. Naopak převládá pocit, že k neobyčejným výsledkům vede neobyčejně trnitá cesta.

1.3 Jak se zettelkasten používá