Daniel Goleman

POZORNOST

Skrytá cesta k dokonalosti

Copyright © 2013 by Daniel Goleman.

All rights reserved.

Podle anglického originálu Focus: The Hidden Driver of Excellence vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2014. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Jan Melvil

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Odborná korektura Jaroslav Chýle

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor, Ivan Ondřej Straka

Obálka Tomáš Baránek

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz | zaklady-mindfulness.cz | jidlonaprvnimmiste.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-pozornost]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

© Jan Melvil Publishing, 2014, 2019

ISBN 978-80-87270-93-6

Pro blaho generace, která má přijít

1

NENÁPADNÁ SCHOPNOST

Sledovat firemního detektiva Johna Bergera pozorujícího zákazníky chodící sem a tam v prvním patře obchodního domu v Upper East Side na Manhattanu je jako sledovat samu pozornost v akci. V nenápadném černém obleku, bílé košili a červené vázance se John s vysílačkou v ruce neustále pohybuje a přenáší pohled z jednoho zákazníka na druhého. Je „očima obchoďáku“.

Má nesmírně obtížný a zároveň znepokojující úkol. Na jeho poschodí se v každou denní dobu pohybuje minimálně padesát zákazníků – přesouvají se od jednoho pultu se šperky k druhému, pozorně si prohlížejí šátky navržené samotným Valentinem Garavanim a probírají se luxusními pouzdry na všechno možné se značkou Prada. Zatímco se zabývají zbožím, John se zabývá jimi.

Tančí valčík mezi nakupujícími – je to takový Brownův pohyb. Po několik vteřin stojí u pultu s peněženkami, oči přilepené na možném provinilci, potom se rychle přemístí ke dveřím, odkud má dobrý přehled, načež zase vklouzne do rohu, kde mu vyvýšené místo dovoluje nenápadný výhled na trojici, která vypadá poněkud podezřele.

Zatímco kupující vidí jen nabízené zboží, aniž jsou si vědomi, že jsou pod dohledem Johnova slídivého oka, on pozorně sleduje všechny zákazníky na svém patře.

V Indii mají rčení: „Když kapsář potká svatého, jediné, co vidí, jsou jeho kapsy.“ To, co by viděl John v jakékoli tlačenici, jsou právě kapesní zloději. Jeho upřený pohled přejíždí místností jako světlomet. Občas si představuji jeho obličej s jedním obrovským okem připomínajícím kyklopy. John je ztělesněné soustředění.

Po čem pátrá? „Je to způsob, jakým pohybují očima,“ prozradil mi John, „nebo nějaký pohyb jejich těla.“ To mu napovídá, kdo má v úmyslu krást. Také kupující ve skupince nebo osoba provinile se rozhlížející kolem sebe. „Dělám to už tak dlouho, že ty náznaky zkrátka poznám.“

Zaměří-li se John na jednoho nakupujícího z padesáti, nejenže dokáže nevnímat zbývajících čtyřicet devět zákazníků, ale dokáže vytěsnit i všechno ostatní – koncentrace v moři rozptylování.

Takové panoramatické vnímání střídající se s neochabující ostražitostí k neklamným, i když řídkým signálům vyžaduje několik typů pozornosti. Nepřetržitou pozornost, postřeh, orientaci a schopnost to vše najednou zvládnout. Základem každého z těchto typů pozornosti je jiné propojení mozkových okruhů a každý typ představuje jeden ze základních duševních nástrojů.[1]

Johnovo nepolevující pátrání po neobvyklých jevech představuje jednu z hlavních stránek pozornosti, které byly a jsou předmětem vědeckého zkoumání. Výzkum toho, co nám pomáhá zůstávat bdělými, začal již během druhé světové války a byl hnán potřebou udržet operátory radarů celé hodiny plně ve střehu.

Vzpomínám si na návštěvu výzkumného pracovníka, který byl za studené války pověřen Pentagonem, aby studoval schopnost lidí zůstat v pohotovosti i při deficitu spánku trvajícím tři až pět dnů – podle tehdejšího odhadu by právě takovou dobu potřebovali zůstat vzhůru důstojníci schovaní během třetí světové války v bunkru. Naštěstí jeho pokus nikdy nebylo nutné testovat v podmínkách tvrdé reality. Nicméně došel k povzbudivému zjištění, že dokonce i po třech a více nocích beze spánku byli lidé schopni udržet si plnou pozornost, byli-li dostatečně motivováni (pokud ne, okamžitě usínali).

V posledních letech věda zabývající se pozorností pokročila daleko za hranice zkoumání bdělosti. Vědecky se potvrzuje, že dovednosti v této oblasti určují, jak úspěšně se vypořádáváme s jakýmkoli úkolem. Jsou-li málo vyvinuté, vedeme si nevalně, jsou-li rozvinuté, můžeme podávat výjimečné výkony. Už to, jak jsme pohotoví v běžném životě, závisí na této nenápadné dovednosti. Souvislost mezi soustředěním a vynikajícími výkony zůstává po většinu času skryta, ovlivňuje ale téměř vše, o co se snažíme.

Pozornost je součástí mnoha duševních operací. Mezi ně patří porozumění, paměť, učení, vnímání vlastních pocitů a jejich příčin, čtení emocí druhých a také bezproblémová interakce. Odhalení tohoto neviditelného faktoru efektivity nám umožňuje uvědomit si výhody zlepšování této duševní schopnosti a také lépe pochopit, jak zlepšení docílit.

Optický klam naší mysli způsobuje, že zaznamenáváme až konečné výstupy pozornosti (naše dobré a špatné nápady, významné mrknutí či slibný úsměv, vůni ranní kávy), aniž bychom si všimli jí samotné.

Jak si budeme v životě počínat, záleží z velké části na pozornosti ve všech jejích podobách a projevech – přesto představuje nedoceňovanou část naší mentální výbavy. Cílem této knihy je posvítit si pořádně na tuto obtížně postižitelnou a podceňovanou schopnost a na její ústřední roli ve snaze o prožití plnohodnotného života.

Naše cesta začíná zkoumáním některých základních aspektů pozornosti. Johnova bdělá ostražitost je jenom jedním z nich. Kognitivní věda má široký záběr studia pozornosti, zkoumá schopnosti koncentrace, selektivní pozornosti a otevřené pozornosti, ale také to, jak naše mysl účinně využívá pozornosti vnitřně při kontrole a řízení duševních pochodů.

Schopnosti důležité pro přežití jsou vystavěny na těchto základních mechanismech duševního života. Jedním z nich je sebeuvědomění (self-awareness), jež umožňuje sebeřízení (self-management). Pak je to empatie, která je základem pro fungování ve vztazích. Tyto dvě dovednosti jsou potom základem emoční inteligence. Jak ještě uvidíme, nezvládání těchto dovedností škodí jak v životě, tak v kariéře, zatímco jejich ovládnutí prohlubuje pocit naplnění i životní úspěch.

Systémová věda jde ještě dále za zmíněné sféry psychologie – rozšiřuje naše zorné pole a naladí nás na vnímání složitých systémů, jimiž je definován a omezen svět, ve kterém žijeme.[2] Takové snahy o zaměření se na obecnější skutečnosti jsou výzvou – náš mozek nebyl totiž stvořen pro takový úkol, proto se cítíme být zmatení. Nicméně širší systémové uvědomění nám může pomoci uchopit fungování organizací, ekonomiky či globálních procesů udržujících život na této planetě.

Vše lze ale zjednodušit na prostou trojici: vnitřní soustředění, vnější soustředění (na druhé) a soustředění na obecnější skutečnosti. Pro plnohodnotný život je nezbytná obratnost ve všech třech rovinách. Z laboratoří a z vysokoškolského prostředí, kde se zabývají neurovědou, naštěstí přicházejí dobré zprávy – byly zjištěny způsoby, jak lze tento životně důležitý „mentální sval“ posilovat. Pozornost se do značné míry chová jako sval – užíváte-li ji málo, může atrofovat, budete-li ji používat správně, bude růst. Chytře zvolené cvičení může rozvíjet a zlepšovat funkci tohoto svalu, a dokonce i rehabilitovat funkci mozku strádajícího kvůli nedostatku soustředění.

A jsou to zejména lídři, lidé ve vedoucích pozicích, kteří v zájmu konkurenceschopnosti potřebují mít všechny tři druhy soustředění v perfektní rovnováze. Vnitřní soustředění nám umožňuje vnímat naše intuitivní myšlenky a hodnoty, kterými se řídíme, a činit lepší rozhodnutí. Soustředění se na druhé prohlubuje naše vztahy s lidmi, s nimiž se v životě setkáváme. A vnější soustředění nám napomáhá úspěšně proplouvat vnějším světem. Lídr, který nevnímá svůj vnitřní svět, bude jako loď bez kormidla. Ten, kdo zas bude slepý vůči světu ostatních, bude bezradný. A ti, kteří nebudou schopni vnímat širší souvislosti, v jejichž rámci působí, budou tápat s klapkami na očích.

Nejsou to ale jen lídři, kdo těží z rovnováhy tří druhů soustředění. Všichni žijeme ve vysoce rozptylujícím prostředí plném napětí, protichůdných cílů a také lákadel moderního způsobu života. Všechny tři typy pozornosti nám mohou být nápomocné při hledání rovnováhy, ve které můžeme být nejen šťastní, ale i produktivní.

Pozornost (anglicky attention z latinského attendere – sahat po něčem) nás spojuje se světem, tvaruje a určuje naši zkušenost. Kognitivní neurovědci Michael Posner a Mary Rothbartová tvrdí: „Pozornost skýtá aparát, který je základem našeho uvědomění si světa a vědomého usměrňování našich myšlenek a pocitů.“[3]

A Anne Treismanová, uznávaná veličina ve zkoumání pozornosti, zase poznamenává, že způsob, jakým používáme svou pozornost, určuje, co vidíme.[4]

Případně, jak pronesl mistr Yoda z Hvězdných válek: „Vaše realita je to, na co zaměříte pozornost.“

OHROŽENÝ OKAMŽIK V LIDSKÉM ŽIVOTĚ

Dívenka, která svou výškou sahala mamince sotva do pasu, objala mámu a vší silou se jí držela. Pluly na převozním člunu na ostrov, kam se obvykle jezdí na prázdniny. Matka však nijak nereagovala, dokonce se zdálo, že si děvčátka nevšímá. Po celou dobu se totiž zaujatě věnovala svému iPadu.

Něco podobného se opakovalo o pár minut později, když jsem se ocitl v taxi-mikrobusu spolu s devíti příslušnicemi nějakého zřejmě univerzitního sesterstva, které se toho večera vydaly na víkendový výlet. Jakmile se posadily, v minutě se v temném prostoru dodávky rozsvítila tlumená světla iPhonů či tabletů. Vedly spolu nesouvislý hovor, zatímco svou pozornost věnovaly zprávám či příspěvkům na Facebooku. Většinou ale panovalo ticho.

Lhostejnost té matky a ticho panující mezi mladými ženami jsou příznaky jevu, kdy se technika zmocňuje naší pozornosti a narušuje naše vztahy. V roce 2006 se do našeho slovníku dostalo slovo pizzled, což je kombinace slov puzzled a pissed (zmatení a mimořádně naštvaní). Mělo vyjadřovat pocit, který prožívali lidé, když osoba, v jejíž společnosti byli, vytáhla svůj mobilní telefon BlackBerry a začala mluvit s někým jiným. Tehdy se lidé v takových chvílích cítili ukřivděni a pohoršeni. V dnešní době je to normální.

Mladí lidé, náctiletí, předvoj naší budoucnosti, jsou hlavním hybatelem tohoto trendu. Na začátku tohoto desetiletí se počet textových zpráv odeslaných teenagery měsíčně vyšvihl až na 3 417, což je dvojnásobná hodnota oproti stavu před několika lety. Mezitím se výrazně snížil čas, který tráví telefonováním.[5] Průměrný americký teenager obdrží a odešle více než sto textových zpráv denně – asi deset každou hodinu své bdělosti. Už jsem viděl i děcko, které psalo zprávu během jízdy na kole.

Jeden z mých přátel mi vyprávěl: „Navštívil jsem nedávno několik příbuzných v New Jersey a jejich děti měly veškerá elektronická zařízení, na něž si člověk dokáže vzpomenout. Jediné, co jsem z dětí viděl, byly šešulky jejich hlav. Nepřetržitě se dívaly na své iPhony a zjištovaly, kdo jim poslal zprávu či co je nového na Facebooku. Případně byly ponořené do nějaké videohry... Vůbec nevnímají, co se děje okolo nich, a jsou naprosto bezradné, mají-li s někým i jen krátce konverzovat.“

Dnešní děti vyrůstají v nové realitě, kdy jsou vnímavější vůči přístrojům než vůči lidem, a tak tomu ještě nikdy v dějinách nebylo. Je to znepokojující hned z několika důvodů. Za prvé se ta část dětského mozku, která je zodpovědná za city a společenské interakce, učí z kontaktu a rozhovorů s každým, s kým se dítě v průběhu dne setká. Tyto interakce vytvářejí soustavu mozkových propojení. Méně hodin strávených s lidmi – a více času věnovaného zírání na monitor – předznamenává určitý nedostatek.

Pobyt v digitálním světě krátí čas, kdy se ocitáme v přímém styku se skutečnými lidmi, který nám zprostředkovává možnost naučit se „číst“ neverbální komunikaci. Lidé, kteří se narodili do nového digitálního světa, si mohou počínat zručně s klávesnicí, zároveň ale mohou být zcela bezradní, dojde-li na schopnost porozumět chování druhého člověka tváří v tvář a v reálném čase – zejména mají problém pochopit úžas ostatních, když se uprostřed hovoru s nimi odmlčí, aby si přečetli nějakou textovou zprávu.[6]

Jistý student vysoké školy se mi svěřil, že pozoruje osamělost a izolovanost, provázející účastníky virtuálního světa tweetů, neustálého aktualizování statusů či „zveřejňování obrázků vlastní večeře“. Všímá si, že jeho spolužáci ztrácejí schopnost konverzovat, natož vést hlubší rozhovory, které jindy tak obohacují roky strávené na vysoké škole. Jak říká, „žádné narozeniny, koncert, posezení v hospodě či večírek vám nepřinese potěšení, dokud se z něj na chvíli nevzdálíte“ – to aby mohl být i váš digitální svět okamžitě informován o tom, jak dobře se bavíte.

Pak je tu jakési jádro pozornosti – kognitivní sval umožňující nám sledovat nit nějakého příběhu, dokončit úkol, učit se nebo tvořit. Jak ještě uvidíme, nekonečné hodiny, které mladí lidé tráví zíráním na monitory, jim mohou svým způsobem napomoci dosáhnout specifických poznávacích dovedností. Existují však obavy a vynořují se otázky, nemohou-li právě takto strávené hodiny vést k nedostatečnému rozvinutí klíčových duševních schopností.

Jedna učitelka z osmé třídy mi vyprávěla, jak po mnoho let vedla žáky svých tříd k tomu, aby četli jednu konkrétní knihu, a to Mytologii od Edith Hamiltonové. Její studenti údajně tu knihu milovali – a to ještě asi tak v době před pěti lety. „Pak jsem si ale začala všímat, že děti už nejsou tak nadšené – dokonce ani ti nejschopnější,“ sdělila mi. „Říkají, že čtení je příliš obtížné, věty prý jsou moc složité, a trvá jim velmi dlouho, než přečtou jednu stránku.“

Uvažovala o tom, zda schopnost jejích studentů číst není poněkud otupena krátkými kostrbatými sděleními textových zpráv. Jeden student se jí přiznal, že v minulém roce strávil dva tisíce hodin hraním videoher. Takže učitelka dodává: „Je obtížné učit pravidla používání čárek, máte-li konkurovat světu her, jako je World of WarCraft.“

Jako extrémní případy lze zmínit Tchaj-wan, Koreu a další asijské země, kde je závislost na internetu mezi mladými lidmi – spojená s hraním her, se sociálními sítěmi a s virtuální realitou – považována za národní krizi veřejného zdraví způsobující izolaci mladých. Okolo osmi procent Američanů ve věku mezi osmi a osmnácti lety věnujících se intenzivně hraní her patrně splňuje kritéria psychiatrické diagnózy pro závislost. Zkoumáním jejich mozku v průběhu hraní se odhalují změny v nervovém systému odměn, podobné těm, které se objevují u alkoholiků a uživatelů drog.[7] Občas slýcháme hrůzostrašné příběhy o závislých hráčích, kteří prospí celý den a hrají hry celou noc a jen málokdy je přeruší, aby se najedli nebo provedli očistu – dokonce se dopouštějí násilí vůči členům rodiny, kteří se jim v takovém chování snaží bránit.

Autentické vztahy vyžadují nedělenou pozornost – vzájemné soustředění. Potřeba vyvinout úsilí k dosažení takových lidských okamžiků ještě nikdy nebyla větší – s ohledem na oceán rozptýlení, kterým musíme proplouvat.

OSLABOVÁNÍ POZORNOSTI

Důsledky poklesu pozornosti lze ovšem pozorovat i mezi dospělými. Citujme povzdech zástupce reklamního oddělení jedné velké rozhlasové sítě v Mexiku: „Před několika málo lety jste pro svou prezentaci pro reklamní agenturu mohli vytvořit pětiminutové video. Dnes je musíte zkrátit na minutu a půl. Pokud do té doby nezaujmete, všichni si začnou kontrolovat příchozí poštu.“

Jeden vysokoškolský profesor zabývající se filmem se mi svěřil, že čte životopis jednoho ze svých oblíbenců – legendárního francouzského režiséra Françoise Truffauta. Dodává však: „Nedokážu přečíst víc než dvě stránky za sebou. Zachvátí mě nepotlačitelné nutkání být online a podívat se, jestli nemám nový e-mail. Zdá se mi, že ztrácím schopnost udržet si soustředění na cokoli významného.“

Neschopnost odolat nutkání podívat se na e-mail nebo na Facebook namísto toho, abychom se soustředili na osobu, která k nám mluví, vede k tomu, co sociolog Erving Goffman – mistrovský pozorovatel společenské interakce – nazval gestem „vytracení“, které sděluje druhé osobě, že „mě nezajímá“, co se odehrává právě teď a tady.

Již v roce 2005 na třetí konferenci All Things D(igital) odpojili pořadatelé bezdrátový přístup k internetu v hlavním sále kvůli záři z laptopů, která naznačovala, že posluchači se plně nesoustředí na dění na pódiu – byli jakoby nepřítomní. Tento stav popsal jeden z účastníků konference jako „nepřetržitou částečnou pozornost“, tedy stav duševního rozmlžení, způsobeného jednak zahlcením informacemi ze strany řečníků a dalších lidí v sále, jednak tím, čemu se věnovali na svých laptopech.[8] Ve snaze bojovat s takovým částečným soustředěním je dnes na některých pracovištích v Silicon Valley zakázáno používat během pracovních setkání laptopy, mobilní telefony i další nástroje digitální komunikace.

Manažerka jednoho nakladatelství se mi přiznala, že nepodívá-li se po nějakou dobu na svůj mobil, přepadne ji následující pocit: „Měl by zadrnčet. Už dlouho jsem nedostala textovku,“ a dodává: „Vím, že není správné se dívat na telefon, když jste ve společnosti druhého, je to ale návykové.“ Proto uzavřela s manželem dohodu: „Když se vrátíme domů z práce, odložíme telefony do zásuvky. Nechám-li si ho u sebe, prožívám napětí. Jednoduše ho musím zkontrolovat. Teď se však snažíme být více přítomni jeden pro druhého. Povídáme si.“

Naše soustředění neustále svádí boj s rozptylováním, ať už způsobeným vnitřními nebo vnějšími popudy. Otázkou je, kolik nás naše rozptylování stojí. Manažer jisté finanční firmy mi řekl: „Když si uvědomím, že se mé myšlenky během pracovní schůzky někam zatoulaly, napadne mě, o kolik příležitostí jsem právě v tu chvíli přišel.“

Mému známému lékaři přiznávají někteří pacienti, že aby nezaostávali v práci, „předepisují si sami“ léky na poruchu pozornosti či na potlačení narkolepsie[9]. Jeden právník se mu svěřil: „Pokud si tohle nevezmu, nedokážu číst smlouvy.“ Kdysi bylo pro pacienty v takových případech nezbytné, aby lékař před vydáním předpisu určil diagnózu; teď se však podobné léky staly běžným prostředkem pro zvýšení výkonu. Rostoucí počet mladistvých do 20 let předstírá poruchy pozornosti ve snaze získat přístup ke stimulantům a volí tak chemickou cestu k pozornosti.

Konzultant Tony Schwartz poskytující lidem ve vedoucích pozicích rady, jak nejlépe využívat vlastní energii, se mi svěřil: „Vedeme lidi k tomu, aby si více uvědomovali, jakým způsobem využívají pozornost – a zde mají vždy slabá místa. Pozornost je nyní tím, co nejvíc trápí naše klienty.“

Nápor příchozích dat vede k nedbalé zkratkovitosti, jako je třídění e-mailů jen podle předmětu, přeskakování hlasových zpráv a letmé „čtení“ obsahu důležitých zpráv a poznámek. Není to jen tím, že jsme si ohledně pozornosti vyvinuli neefektivní návyky, ale také tím, že objem zpráv nám ponechává příliš málo času zamyslet se nad jejich významem.

Toto všechno předvídal už v roce 1977 nositel Nobelovy ceny ekonom Herbert Simon. Psal tehdy o nadcházejícím světě bohatém na informace a varoval, že to, co informace spotřebovávají, je „pozornost jejich příjemců. Bohatství informací přináší tudíž ochuzení pozornosti“.[10]

ČÁST I

ANATOMIE POZORNOSTI

2

ZÁKLADY

Jako teenager jsem si navykl během dělání domácích úkolů pouštět si smyčcové kvartety Bély Bartóka (připadaly mi sice lehce kakofonní, ale přesto se mi líbily). Potlačení vnímání nelibozvučných tónů mi jakýmsi způsobem pomáhalo soustředit se třeba na chemickou rovnici pro hydroxid amonný.

O mnoho let později, když jsem těsně před uzávěrkou psal články pro New York Times, jsem si vzpomněl na dřívější návyk nevnímat Bartókovu hudbu. V New York Times jsem své články potil uprostřed vědeckého oddělení, které bylo tehdy v místnosti o velikosti školní třídy. Byly tam napěchovány stoly asi tak pro tucet vědeckých novinářů a ještě pro půl tuctu editorů.

Místnost vždy hučela podobně nelibozvučně jako Bartókovy skladby. Vedle vás se třeba o něčem bavili tři čtyři lidé. Zaslechli jste část telefonního rozhovoru za vašimi zády – někdy i více hovorů najednou –, jak reportéři rozmlouvali se svými zdroji. Editoři pokřikovali přes celou místnost, protože chtěli vědět, kdy jim budou odevzdány očekávané články. Jen zřídkakdy, pokud vůbec někdy, tam panovalo ticho.

Přesto jsme my, vědečtí redaktoři (včetně mě), zcela spolehlivě odevzdávali hotové články připravené k editování přesně na čas, a to den za dnem. Nikdo nikdy prosebně nenaléhal: Buďte, prosím, všichni zticha, abychom se mohli soustředit na práci. Pouze jsme všichni zdvojnásobili soustředění a řev jsme nevnímali.

Toto soustředění uprostřed hluku ukazuje na selektivní pozornost – schopnost nervového systému vybrat si pouze jeden cíl a ignorovat závratné moře jiných podnětů, z nichž každý by jindy mohl být potenciálním středem zájmu. Právě to měl na mysli zakladatel moderní psychologie William James, když definoval pozornost jako „náhlé, jasné a živé uchopení jednoho z několika objektů či myšlenkových pochodů proudících zdánlivě současně naší myslí“[1].

Existují dva hlavní druhy rozptylování pozornosti: smyslové a emoční. Rozptylování smysly je snadné: zatímco pročítáte tato slova, nevnímáte prázdné okraje rámující text. Nebo si na okamžik uvědomte, jak se váš jazyk dotýká horního patra. To je pouze jeden podnět z nekonečného množství příchozích podnětů, které váš mozek vytřídí a odsouvá do pozadí – zvuků, ale také tvarů, barev, chutí, vůní, pocitů a tak dále.

Mnohem znepokojivější je druhý druh lákadel – emocemi nabité signály. Přestože vám připadá snadné soustředěně odpovídat na e-maily v hluku místní kavárny, zaslechnete-li své jméno (což je silná emocionální návnada), je téměř nemožné ignorovat hlas, který je vyslovil – vaše pozornost se reflexivně přesměruje jinam, abyste vyslechli, co se o vás říká. Na e-mail v tu chvíli zapomenete.

Největší nápor, dokonce i pro nejsoustředěnější jedince, však představují emocionální zmatky v našich životech. Například nedávná hádka s někým blízkým neustále zaměstnává naši hlavu. Z dobrého důvodu: vtíravé myšlenky nás nutí promyslet si, jak se s neshodou vypořádat. Rozdíl mezi neplodným přemítáním a produktivní seriózní úvahou spočívá v tom, zda přijdeme s nějakým návrhem na řešení či s novým pohledem – což by nám umožnilo znepokojivé myšlenky „nechat být“ –, nebo zda jsme jen v zajetí spirály obav.

Čím víc se naše pozornost rozostřuje, tím méně se nám daří. Například bylo zjištěno, že míra náchylnosti vysokoškolských atletů k poklesu koncentrace z důvodu úzkosti významně koreluje s jejich výkony v následující sezoně.[2]

Schopnost zůstat zaměřený na jeden cíl a ignorovat vše ostatní se nachází v prefrontálních oblastech mozku. Specializované okruhy v této oblasti posilují příchozí signály, na které se chceme soustředit (onen e-mail), a tlumí ty, které se rozhodneme ignorovat (hlučná zábava u vedlejšího stolu).

Protože soustředěná pozornost vyžaduje vyhýbání se emočnímu rozptylování, jsou naše nervová spojení pro selektivní pozornost schopná tlumit emoce. To znamená, že lidé s nejlepší schopností soustředění jsou relativně imunní vůči emocionálním otřesům, snadněji zvládají krizové situace a udržují si duševní rovnováhu navzdory dlouhodobým emocionálním výkyvům.[3]

Neschopnost přenášet pozornost z jednoho tématu na druhé může vést k začarovanému kruhu chronické úzkosti. V extrémních případech se člověk utápí v pocitech bezmoci, bezvýchodnosti a sebelítosti, trpí depresemi, případně prožívá paniku a katastrofické pocity vedoucí k úzkostným duševním poruchám; coby oběť obsedantně kompulzivní poruchy může být například lapen v cyklu nekonečného opakování myšlenek či jednání rituálního charakteru (než odejdeš, dotkni se padesátkrát dveří). Schopnost kdykoli vědomě odpoutat pozornost od jedné věci a přenést ji na jinou je základní podmínkou životní spokojenosti.

Čím silnější je naše selektivní pozornost, tím hlouběji dokážeme zůstat zabráni do zvolené činnosti – ať už se necháme unášet pohnutou scénou v nějakém filmu nebo působivou pasáží v básnickém díle. Silné soustředění dovoluje lidem ponořit se do sledování videí na YouTube nebo do domácích úkolů až do té míry, že nevnímají rozruch, který se v jejich blízkosti odehrává – typicky když děti neslyší rodiče volající je k večeři.

Na večírku takové lidi snadno poznáte. Jsou schopni zabrat se do rozhovoru s očima upřenýma jeden na druhého, protože zůstávají zaujatí jeho obsahem – a to navzdory vyřvávající skladbě od Beastie Boys. Naopak lidé neschopní delšího soustředění očima neustále slídí po podnětech a jejich pozornost těká.

Richard Davidson, neurovědec z univerzity v Madisonu ve státě Wisconsin, jmenuje soustředěnost jako jednu z mála základních životních dovedností (založených na oddělených nervových systémech), provázejících nás turbulencemi vnitřního života, našich vztahů a všemi životními výzvami.[4]

Podle Davidsonových zjištění se během silného soustředění dostávají klíčové okruhy v prefrontální korové oblasti do synchronizovaného stavu s předmětem, na nějž je pozornost soustředěna. Tento stav nazývá „fázovým uzamčením“.[5] Soustředí-li se člověk na to, aby stiskl tlačítko pokaždé, kdy uslyší určitý tón, elektrické signály v prefrontální oblasti mozku „pálí“ vždy přesně a synchronizovaně s cílovým zvukem.

Čím více se soustředíte, tím silnější je vaše „uzamčení“. Pokud však místo koncentrace vzniká změť myšlenek, synchronizace mizí.[6] A právě tento pokles synchronizace se objevuje u lidí s poruchami pozornosti.[7]

Nejlépe se učíme při soustředěné pozornosti. Za plného soustředění na učební materiál mozek zmapuje informaci o tom, co již víme, a vytvoří nová nervová spojení. Když se s malým dítětem soustředíte na nějaký předmět a pojmenujete jej, dítě se toto slovo naučí. Bloumá-li však jeho pozornost někde jinde v okamžiku, kdy slovo vyslovujete, nenaučí se nic.

Při toulání mysli mozek aktivizuje spoustu okruhů, které „tlachají“ o věcech, jež nemají nic společného s tím, co se snažíme naučit. Při absenci soustředění si neuchováme žádnou jasnou vzpomínku na to, co se učíme.

ZTRÁCÍME SE

Čas na rychlý kvíz:

1. Jaký je odborný termín pro synchronizaci elektrických vln v mozku se zvukem, který slyšíte?

2. Jaké jsou dva hlavní druhy rozptylování pozornosti?

3. Na základě kterého aspektu pozornosti lze předvídat, jak dobře si povedou vysokoškolští atleti?

Dokážete-li z hlavy zodpovědět tyto otázky, nenechali jste se během čtení ničím rozptýlit – odpovědi se nacházely na předchozích stránkách knihy (a ověřit si je můžete v poznámce).*

Pokud si ale odpovědi vybavit nedokážete, patrně jste se čas od času při četbě přestali koncentrovat. A nejste sami.

Ve 20 až 40 procentech času věnovaného pročítání textu se mysl čtenáře zcela zákonitě zatoulá jinam. Není žádným překvapením, že čím více se studentům myšlenky toulají, tím hůře text chápou.[8]

Dokonce i tehdy, když se nám myšlenky netoulají, změní-li se text v nějaký nesmysl (jako třeba Musíme udělat nějaký cirkus za ty peníze místo Musíme si vydělat na ten cirkus nějaké peníze), asi 30 procent hodnocených čtenářů pokračuje bez povšimnutí ve čtení textu relativně dlouhou dobu (průměrně sedmnáct slov), než jim to dojde.

Čteme-li knihu, blog nebo jakékoli vyprávění, naše mysl si vytvoří myšlenkový model, který nám dovoluje vnímat smysl čteného a propojuje to s celým vesmírem modelů týkajících se téhož tématu, které jsme si vytvořili již dříve. Tato rostoucí síť znalostí tvoří samotné jádro učení. Čím častěji „vypínáme“ koncentraci při stavbě této sítě a čím dříve po zahájení čtení vypnutí přichází, tím děravější síť bude.

Při čtení knihy náš mozek vytváří ze všech souvisejících myšlenek a zkušeností důmyslnou síť propojení. To je v hlubokém rozporu s přerušováním a rozptylováním typickým pro internet, který nikdy nepřestává odvádět naši pozornost. Bombardování texty, videi, obrázky a nejrůznějšími vzkazy z internetu se jeví jako nepřítel hlubšího pochopení, které pochází z toho, co publicista Nicholas Carr nazývá „čtením do hloubky“. Čtení do hloubky vyžaduje nepolevující koncentraci a vnoření se do tématu, nikoli přeskakování z jednoho na druhé a vyzobávání nesouvisejících faktů z pochybných zdrojů.[9]

S proměnou starých vzdělávacích metod na online vzdělávání tak hrozí nebezpečí, že obrovský rozptylující potenciál internetu bude znemožňovat učení. Již v padesátých letech varoval filozof Martin Heidegger před hrozící „vlnou technologické revoluce“, která by mohla být tak „chytlavá, očarující, oslňující a lákavá pro člověka, že tzv. kalkulující vědomí by se jednoho dne mohlo stát (...) jediným způsobem myšlení“.[10] K tomu by mohlo dojít na úkor „meditativního myšlení“, tedy způsobu reflexe, jejž Heidegger chápal jako podstatu naší lidskosti.

Chápu Heideggerovo varování v kontextu možné ztráty klíčové reflexivní schopnosti člověka – schopnosti udržet pozornost soustředěnou na vyprávění. Čtení do hloubky vyžaduje zachování si soustředěné mysli. Čím roztržitější jsme, tím mělčí jsou naše úvahy. A podobně, čím méně času úvahám věnujeme, tím triviálnější nejspíše budou. Kdyby Heidegger žil a byl požádán, aby napsal tweet, asi by se zhrozil.

ZMENŠUJE SE NÁM PRACOVNÍ PAMĚŤ?

Šanghajská swingová kapela hraje odpočinkovou hudbu v přeplněném švýcarském kongresovém sále, kde se to hemží stovkami lidí. Uprostřed zběsilého davu stojí bez hnutí u malého kulatého barového stolku Clay Shirky, plně zabraný do zuřivého psaní na svém laptopu.

Seznámil jsem se s Clayem, odborníkem na sociální média působícím na Newyorské univerzitě, už dlouho předtím, ale málokdy jsme měli příležitost setkat se osobně. Několik minut stojím asi metr od Claye po jeho pravé ruce a pozoruji ho. Stojím v dosahu jeho periferního vidění, jenže to by musel mít nějakou pozornost nazbyt. Clay si mě vůbec nevšímá, dokud nepronesu jeho jméno. Potom s trhnutím zvedá hlavu a začínáme si povídat.

Pozornost má omezený rozsah: Clayovo zaujaté soustředění využívalo celou její možnou kapacitu, dokud se neobrátil na mě.

Od padesátých let minulého století bylo množství „sedm plusminus dvě“ informace (např. číslice nebo písmena) považováno za horní hranici toho, co dokáže pozornost najednou pojmout – tehdy toto takzvané „magické číslo“ uvedl George Miller v jednom z nejvlivnějších psychologických časopisů.[11]

Nedávno však několik kognitivních vědců poukázalo na to, že horní hranice počtu informací, které jsme schopni najednou pojmout, je jen čtyři.[12] Fakt, že duševní kapacita se zmenšila ze sedmi na čtyři informace, upoutal omezenou pozornost veřejnosti (beztak jen na krátkou chvíli). „Byla nalezena hranice lidské mysli: čtyři informace,“ objevilo se na jedné z internetových stránek popularizujících vědu.[13]

Někteří si vyložili snížení množství informací, které dokážeme udržet v mysli, jako svědectví roztříštěnosti každodenního života v 21. století a ostře kritizovali úbytek této klíčové duševní schopnosti. Dopustili se však nesprávné interpretace údajů.

„Kapacita pracovní paměti se nesnížila,“ prohlašuje Justin Halberda, kognitivní vědec na Univerzitě Johnse Hopkinse. „Není to tak, že by televize zmenšila kapacitu naší pracovní paměti,“ – tedy že bychom v padesátých letech minulého století všichni měli horní hranici sedm plus nebo minus dvě informace, a nyní bychom měli mít pouze čtyři.

„Mysl se snaží využít svých omezených zdrojů co nejlépe,“ vysvětluje Halberda. „Proto si na pomoc povoláváme paměťové strategie.“ Například můžeme zkombinovat prvky 4, 1 a 5 do jedné skupiny – třeba pro předvolbu 415. „Výsledkem zkoumání paměťového úkolu může být uchování sedmi plusminus dvou informací. Vezmete-li ale tři čísla sloučená v rámci uvedené strategie do jednoho (např. zmíněná předvolba), máte najednou výsledek čtyři. Takže jak čtyři, tak sedm jsou správná čísla – záleží na tom, jak to měříte.“

Mnoho lidí se domnívá, že děláme-li více věcí najednou (tzv. multitasking), naše pozornost se jaksi „štěpí“. Kognitivní vědci to považují za nesmysl. Spíše než pozornost rozpínající se jako balon na dvojnásobek objemu máme k dispozici pozornost proudící trubkou neměnného průměru. Místo rozštěpení pozornosti ji prostě jen rychle přepínáme. Neustálé přepínání tak postupně oslabuje plné soustředění.

„Nejcennějším zdrojem při práci s počítačem už dávno není jeho procesor, paměť, disk nebo síť, ale spíše lidská pozornost,“ poznamenávají vědci z výzkumné skupiny působící na Univerzitě Carnegie Mellon v Pittsburghu.[14] Jejich řešení tohoto úzkého hrdla vzájemné interakce člověka s počítačem sází na omezení zdrojů rozptýlení: projekt Aura se pokouší skoncovat s otravnými systémovými krkolomnostmi, aby uživatel trávil svůj čas u počítače co nejefektivněji.

Cíl mít počítačový systém bez obvyklých otravných chyb je chvályhodný. My ovšem potřebujeme opravu nikoli v technologickém smyslu, nýbrž z kognitivního hlediska. Zdroj rozptylování netkví ani tak v technologii, kterou používáme, jako spíše v útoku rostoucího přívalu věcí odvádějících naši pozornost.

To mě přivádí zpět ke Clayi Shirkymu, jmenovitě k jeho výzkumu sociálních médií.[15] Zatímco nikdo z nás není schopen soustředit se na všechno najednou, všichni dohromady vytváříme kolektivní pozornost, k níž každý z nás může mít podle potřeby přístup. Wikipedie je toho svědectvím.

Jak Shirky prohlašuje ve své knize Here Comes Everybody (Tudy přichází každý), pozornost můžeme chápat jako schopnost rozdělenou mezi mnoho lidí, jak tomu je u paměti nebo jakékoli jiné kognitivní znalosti. To, jak se neustále mění témata, která jsou zrovna „in“, ukazuje dobře na způsob, jakým rozdělujeme svou kolektivní pozornost. Zatímco jedni tvrdí, že vinou zapojení moderních technologií do procesů učení a paměti hloupneme, existují také argumenty, že technologie vytvářejí jakousi „duševní protézu“, která zvětšuje sílu individuální pozornosti.

Náš sociální kapitál (a s ním i dosah naší pozornosti) se zvyšuje s tím, jak roste počet sociálních vazeb, skrze něž získáváme klíčové informace – například „jak to chodí“ v organizaci nebo v nové čtvrti. Povrchní a nahodilé známosti mohou sloužit jako další páry očí a uší, jimiž vnímáme svět, mohou se stát naším průvodcem ve složitých sociálních a informačních ekosystémech. Většina z nás má několik silných vazeb (blízké a důvěrné přátele), můžeme mít ale stovky takzvaných slabých vazeb (například „přátele“ na Facebooku). Slabé vazby mají vysokou hodnotu coby násobitelé kapacity naší pozornosti a slouží jako zdroj tipů na zajímavé obchodní nabídky, pracovní příležitosti nebo na potenciální partnery.[16]

Jde-li ruku v ruce to, co vidíme, s tím, co víme, naše poznání se násobí. Je pravda, že objem naší pracovní paměti v každém jednotlivém okamžiku není velký – přesto celkový objem údajů, které dokážeme touto úzkou štěrbinou postupně protlačit, je obrovský. Tato kolektivní inteligence – suma toho, čím může každý v této široké skupině přispět – slibuje maximální pozornost, jakýsi souhrn všeho, co dokáže pojmout mnoho párů očí.

Výzkumné středisko při Massachusettském technologickém institutu (MIT) zabývající se kolektivní inteligencí souhlasí, že této nově se objevující kapacitě napomáhá sdílení pozornosti na internetu. Jeden klasický příklad: miliony webových stránek se zaměřují na nějakou úzkou oblast – a internetový vyhledávač dokáže dále usměrnit naši pozornost tak, abychom účinně sklízeli plody kolektivní kognitivní práce.[17]

Zmíněná MIT skupina tak stojí před výzvou: „Jak můžeme propojit lidi a počítače tak, abychom kolektivně jednali inteligentněji než jakýkoli jednotlivec či skupina?“

Nebo, jak říkají Japonci: „Dohromady jsme chytřejší než každý jeden z nás.“

MILUJETE TO, CO DĚLÁTE?

Důležitá otázka: těšíte se ráno do práce, školy nebo prostě do oné činnosti, která je vaším zaměstnáním?

Výzkum Howarda Gardnera z Harvardu, Williama Damona ze Stanfordu a Mihalyho Csikszentmihalyie z Claremontu se zaměřil na takzvanou „dobrou práci“ – činnost postavenou na perfektní kombinaci toho, v čem lidé vynikají, toho, co je baví, a jejich etických hodnot.[18] U takto dokonale namíchané aktivity jde často o vysoce pohlcující poslání: lidé tehdy milují to, co dělají. Nechat se zcela pohltit naší prací přináší příjemné pocity – a radost je emocionálním ukazatelem plynutí (anglicky „flow“).

V každodenním životě lidé dosahují stavu plynutí relativně zřídka.[19] Náhodné vzorkování nálady lidí odhalilo, že po většinu času jsou lidé buď ve stresu, nebo se nudí – a pouze příležitostně zažívají stav plynutí. Jen asi dvacet procent lidí zažívá takové momenty alespoň jednou denně. Okolo patnácti procent lidí se během běžného dne do podobného stavu nikdy nedostane.

Jedním z klíčů k dosažení plynutí je spojit to, co děláme, s tím, co máme rádi – jako je tomu v případě šťastlivců, jimž práce přináší velké uspokojení. Úspěšným lidem v kterémkoli oboru (jsou to štístkaři, že ano) se podařilo této kombinace dosáhnout.

Vedle změny zaměstnání existují další brány do zahrad plynutí. Jednou z nich je pustit se do úkolu, který vytěží naše schopnosti na maximum – kdy jsou požadavky na naše dovednosti vyšponované až ke hranici našich možností. Další cestičkou je pustit se do něčeho, pro co jsme nadšení – taková motivace nám občas stav plynutí umožní navodit. Ať tak, či onak, nezbytnou podmínkou pro vstup je plné soustředění: a právě zmíněné cesty tomu mají napomoci. Ať už zvolíte jakoukoli taktiku, do vln flow skočíte jen za totálního soustředění.

Uvedený optimální stav mozku podmiňující úspěšně odvedenou práci se vyznačuje stavem souladu v naší nervové soustavě – intenzivním, správně načasovaným propojením různých oblastí mozku.[20] V tomto stavu jsou (v ideálním případě) okruhy potřebné pro výkon naší práce vysoce aktivní, zatímco ty, které jsou nedůležité, jsou nečinné – a mozek je tak přesně naladěný na požadavky daného okamžiku. Je pak pravděpodobnější, že podáme nejlepší výkon, ať už se budeme věnovat čemukoli.

Průzkumy na pracovištích ale ukázaly, že u velkého počtu lidí se mozek nachází ve zcela jiném stavu. Lidé sní s otevřenýma očima, promrhají hodiny brouzdáním po síti nebo sledováním videí na YouTube a své práce udělají jen minimum. Jejich pozornost je roztříštěná. Taková neúčast a lhostejnost bují obzvláště u lidí vykonávajících opakující se, nenáročné úkony. Přimět duchem nepřítomné pracovníky soustředit se více na práci vyžaduje prohloubení jejich motivace a nadšení: je třeba přesvědčit je o smyslu jejich práce a zvýšit nároky na výkon.

Na druhé straně existuje velká skupina lidí, která se nachází ve stavu, který neurobiologové nazývají „naprostou vyčerpaností“, kdy neustálý stres nadměrně zatěžuje jejich nervový systém záplavami kortizolu a adrenalinu. Pozornost upínají na vlastní obavy, nikoli na práci. Tato emoční vyčerpanost může vést k vyhoření.

Úplné soustředění nám otevírá cestičku ke stavu plynutí. Rozhodneme-li se však zaměřit na jednu věc a zbytek budeme ignorovat, objeví se neustálé napětí – často neviditelné – na významném neuronálním předělu, kde spolu zuřivě zápasí vyšší a nižší část mozku.

3

POZORNOST VE VYŠŠÍ A NIŽŠÍ ČÁSTI MOZKU

Obrátil jsem pozornost na studium některých aritmetických otázek, zjevně bez velkého úspěchu,“ napsal francouzský matematik Henri Poincaré v devatenáctém století. „Znechucen svou nemohoucností odjel jsem na pár dnů k moři, abych přišel na nové myšlenky.“[1] Když se pak jednoho rána procházel po kolmém útesu nad oceánem, nečekaně se mu řešení ukázalo: „Aritmetické transformace neurčitých ternárních kvadratických forem jsou totožné s formami náležejícími do neeuklidovské geometrie.“

O detaily důkazu zde nejde (naštěstí, stěží bych jej dokázal pochopit). Fascinující na tomto osvícení je, jak k němu u Poincarého došlo: „stručně, náhle a s naprostou jistotou“. Nečekal to.

Tradice objevů je bohatá na podobné příběhy. Carl Gauss, matematik z přelomu sedmnáctého a osmnáctého století, pracoval čtyři roky na důkazu jisté matematické poučky, řešení ale nenašel. Jednoho dne se mu však odpověď zčistajasna vyjevila „jako náhlý záblesk světla“. Nedokázal popsat myšlenkové pochody, které vedly od roků tvrdé práce k onomu záblesku jasnozřivosti.

Proč se o této záhadě zmiňuji? Náš mozek má dva na sobě částečně závislé, ale přesto velice odlišné mentální systémy. Jeden má ohromnou operační kapacitu a pracuje nepřetržitě. Tiše si přede, aby řešil naše problémy, a pak nás překvapí náhlými řešeními složitých úvah. Jelikož pracuje za horizontem našeho vědomí, jeho činnost nepozorujeme. Tento systém nám předkládá plody své nezměrné práce, jako by se rodily z ničeho, a navíc v mnoha různých formách – od pochopení složité větné skladby ke konstrukci komplexních matematických důkazů.

Tato aktivita v pozadí mysli se typicky objeví v centru pozornosti v případě nečekané události. Telefonujete v autě (řízení auta je v pozadí mysli) a náhle zazní troubení a přinutí vás, abyste si uvědomili, že se světlo semaforu změnilo na zelenou.

Velká část nervových spojů tohoto systému má své místo v nižších (vývojově starších) oblastech mozku, v jeho podkorových okruzích, ačkoli jeho úsilí proniká do vědomí upozorněním neokortexu (vyšší, vývojově mladší oblasti mozku) vyslaným zdola. Ve svých úvahách těžili Poincaré i Gauss průlomové myšlenky z nižších vrstev mozku.

Pro tyto pochody nervového aparátu nižších částí mozku se v kognitivní vědě vžilo označení „bottom-up“, tedy vzestupné.[2] Analogicky pak „top-bottom“ označuje duševní činnost, hlavně v rámci neokortexu, která může sledovat a vnucovat své cíle podkorovému aparátu. Je to, jako kdyby zde fungovaly dvě mysli.

Mysl působící vzestupně se vyznačuje:

- vyšší rychlostí, jež odpovídá milisekundám,

- tím, že působí bez vědomého řízení a automaticky – je neustále v činnosti,

- intuitivní činností skrze síť asociací,

- impulzivitou řízenou emocemi,

- vykonáváním návykových rutinních činností; je vodítkem při našich aktivitách,

- údržbou našich mentálních modelů světa.

Oproti tomu mysl působící sestupně (top-bottom) se vyznačuje:

- nižší rychlostí,

- účastí vůle,

- úsilím,

- sebeovládáním, které může (někdy) převládnout nad zautomatizovanou rutinou a umlčet emocionálně řízené impulzy,

- schopností učit se nové modely, vytvářet nové plány a do určité míry spravovat náš repertoár zautomatizovaných činností.

Vědomě řízená pozornost, síla vůle a záměrná volba patří do sestupného systému, zatímco reflexivní pozornost, pohnutky a rutinní návyky patří do vzestupného systému (například upoutání naší pozornosti výrazným oblečením nebo účinnou reklamou). Když se chceme naladit na krásný západ slunce, když se soustředíme na to, co právě čteme, nebo když jsme hluboce zabráni do nějakého rozhovoru, jedná se o sestupný pohyb. Naše mysl neustále balancuje mezi pozorností zaujatou náhodnými podněty a vědomě usměrňovanou pozorností.

Vzestupný systém vykonává mnoho úkolů najednou. Souběžně skenuje záplavu vstupů (včetně rysů našeho okolí, na něž jsme se dosud příliš nesoustředili), analyzuje, co se nachází v dosahu našeho smyslového vnímání, a to vše předtím, než nám dá vědět, co z toho je pro nás důležité. Naší mysli působící sestupně zabere více času zvážit to, co se před ní objeví – probírá věci jednu po druhé a používá promyšlenější analytické metody.

Máme sklon považovat procesy probíhající v našem vědomí za veškerou svou duševní činnost, ale jde o jakýsi optický klam mysli. Ve skutečnosti se totiž velká většina duševních procesů odehrává v „zákulisí“ naší mysli, za tichého předení vzestupných systémů.

Mnoho (podle některých všechno) z toho, o čem je mysl působící sestupně přesvědčena, že si zvolila jako objekt svého zájmu, o čem bude přemýšlet a nakonec podle toho i jednat, jsou vlastně plány diktované vzestupně. Kdyby z toho vznikl film, poznamenává sarkasticky psycholog Daniel Kahneman, potom by mysl působící sestupně představovala „vedlejší postavu, která by ale byla přesvědčena, že je hlavním hrdinou filmu“.[3]

Již od počátků evoluce před mnoha miliony lety dává vzestupný systém (jednající reflexivně a rychle) přednost krátkodobému myšlení a impulzivním a rychlým rozhodnutím. Okruhy sestupného systému v přední a horní části mozku přibyly k lidskému mozku až později – plně dozrály až před „pouhými“ několika sty tisíci lety.

Okruhy sestupného systému přidávají do repertoáru naší mysli další schopnosti, jako sebeuvědomění (self-awareness), sebereflexi, schopnost uvažování nebo schopnost plánování. Záměrné soustředění sestupného systému zase poskytuje mysli nástroj, jímž může ovládat náš mozek. Jak přesouváme pozornost z jednoho úkolu, plánu, počitku (fyzického vjemu) apod. k něčemu jinému, aktivují se odpovídající okruhy v mozku. Vyvolejte si v mysli vzpomínku na šťastnou chvíli, kdy jste tančili, a neurony pro radost a pohyb oživnou. Vybavte si pohřeb někoho milovaného a zaktivizují se dráhy smutku. Představte si nácvik golfového úderu a axony a dendrity řídící podobné pohyby se vzájemně semknou o něco silněji.

Lidský mozek se počítá mezi evolučně dosti zdařilé, avšak nikoli perfektní výtvory.[4] O mnoho starší vzestupné systémy mozku zjevně sloužily dobře pro holé přežití v průběhu většiny prehistorie lidstva, jejich uspořádání však přispívá k některým problémům dnešní doby. Po většinu života si starší systémy nadvládu udržují, obvykle k našemu dobru, někdy ovšem k naší újmě: nadbytečné utrácení, různé závislosti, řidiči nebezpečně překračující rychlost – to všechno lze považovat za známky vykolejení tohoto systému.

Potřeba přežít vybavila v raných stadiích evoluce naše mozky automaticky vytvořenými vzestupnými programy potřebnými pro rozmnožování a výchovu dětí, pro rozpoznání toho, co je příjemné a co odporné, pro to, abychom dokázali uprchnout před hrozbou nebo se vydali za potravou a podobně. Z důvodu překotného vývoje až k dnešnímu velice odlišnému světu se však často potřebujeme v životě řídit v sestupném směru, a to navzdory neustávajícím skrytým vrtochům a silám působícím vzestupně.

Jeden překvapivý jev neustále naklání jazýček vah směrem k vzestupnému systému – mozek šetří energií. Kognitivní úsilí jako učení se užívání nejnovějších technických vymožeností zvyšuje požadavky na aktivní pozornost – ovšem na úkor energie. Čím častěji však provádíme kdysi novou činnost, tím rychleji se mění v mechanický návyk přebíraný vzestupným systémem – zejména neuronálními sítěmi v bazálních gangliích, což jsou okrsky šedé hmoty velikosti golfového míčku usazené v nižší spodní části koncového mozku, hned nad míchou. Čím častěji procvičujeme nějakou rutinní činnost, tím víc její řízení přebírají bazální ganglia od jiných oblastí mozku.

Horní i dolní systémy si mezi sebou rozdělují duševní úkoly tak, abychom mohli s minimálním úsilím dosahovat optimálních výsledků. A protože důvěrná znalost činí rutinní činnost snazší, postup shora dolů u ní časem slábne. Tento neuronální přenos pociťujeme jako klesající nutnost vynakládat na danou činnost pozornost – až se nakonec činnost zautomatizuje natolik, že nevyžaduje žádnou pozornost.

Vrcholu takového automatického přenosu můžeme být svědky u lidí, kteří jsou experty ve svém oboru a dosahují velmi dobrých výsledků, aniž by věnovali zvláštní pozornost vysokým nárokům na ně kladeným – ať už při mistrovském šachovém turnaji, závodech automobilů NASCAR[5], nebo při olejomalbě. Nemáme-li dostatečnou praxi, vyžaduje každá naše aktivita důkladné soustředění. Podařilo-li se nám však osvojit si nezbytné dovednosti do té míry, že splňují uvedené požadavky, nebudou už vyžadovat zvláštní kognitivní úsilí – a ušetříme si soustředění jen na nadstandardní výkony známé u špiček ve svých oborech.

Světoví šampioni potvrzují, že při soutěžení na nejvyšší úrovni, kde mají všichni protivníci za sebou trénink o srovnatelném počtu tisíců hodin, se stává jakékoli soupeření mentální hrou: stav jejich mysli určuje, jak dobře se dokážou soustředit, a tudíž jak dobře si povedou. Čím více se dokážou uvolnit a spolehnout na vzestupný systém, tím víc osvobozují svou mysl a umožňují jí hbitě reagovat.

NÁVOD, JAK TO ZPACKAT

Začalo to velice nenápadně: měla pocit, že se k překážkám blíží příliš rychle. V hlavě se jí začalo honit: Ujisti se, že neodbýváš techniku... Přesvědč se, že při skoku napínáš nohy.

ZKRESLENÍ VZESTUPNÉHO SYSTÉMU

NEURONÁLNÍ ÚNOSY

ŽIVOT V AUTOMATICKÉM REŽIMU

Table of Contents

1. Nenápadná schopnost

ČÁST I: ANATOMIE POZORNOSTI

2. Základy

3. Pozornost ve vyšší a nižší části mozku

ČÁST II: SEBEUVĚDOMĚNÍ

ČÁST III: JAK SE VYZNAT V OSTATNÍCH

ČÁST IV: ŠIRŠÍ KONTEXT

ČÁST V: CHYTRÉ CVIČENÍ

Část VI: SOUSTŘEDĚNÝ LÍDR

ČÁST VII: ŠIRŠÍ PERSPEKTIVA