Adam Grant

SKRYTÝ POTENCIÁL

Jak dosáhnout velkých věcí

Copyright HIDDEN POTENTIAL © 2023 by Adam Grant

Podle anglického originálu Hidden potential: The Science of Achieving Greater Thing vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Libuše Mohelská

Odpovědná redaktorka Martina Rybičková

Jazyková redaktorka Lenka Čížková

Odborná spolupráce Miklós Csémy (www.neurodiverzita.cz)

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Jitka Vlha Stříšková

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka podle návrhu Jasona Ramireze, úprava Pavel Junk

Koláž na obálce Pavel Junk

Fotografie autora © Jamey Stillings

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-skryty-potencial, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-213-6

Na památku Sigal Barsade, která viděla potenciál v každém člověku

PROLOG

Pěstování růží v betonu

Slyšeli jste o té růži, co vyrostla z pukliny v betonu. Dokázala, že zákon přírody se plete, naučila se chodit bez nohou. Zdá se to k smíchu, ale tím, že se nevzdala snů, se naučila dýchat čerstvý vzduch.

— „RŮŽE, CO VYROSTLA V BETONU“, NAPSAL TUPAC SHAKUR

Byl chladný víkend na jaře 1991 a v hotelu poblíž Detroitu se sešly některé z nejbystřejších mladých mozků Ameriky. Halou to bzučelo, jak se studenti prodírali na přidělená místa. Ve chvíli, kdy se spustily hodiny, místnost ztichla. Ozývalo se jenom cvak, cvak, cvak. Všechny zraky se upíraly na řady černých a bílých polí. Probíhalo juniorské mistrovství Spojených států v šachu.

V posledních letech tento turnaj ovládaly týmy z nóbl soukromých nebo specializovaných škol, které mají dostatek prostředků na to, aby šachy zařadily do osnov. Titul obhajovalo družstvo z Daltonu, newyorské elitní soukromé přípravky, jež ho získalo už třikrát za sebou.

V Daltonu postavili šachovou verzi olympijského tréninkového centra. Už všechny předškolní děti zde absolvovaly semestr šachu a na prvním stupni se pak hře věnovaly jeden celý rok. Ti nejtalentovanější žáci dostali příležitost se před vyučováním a po něm účastnit lekcí s jedním z nejlepších učitelů šachu v zemi. Největším trumfem Daltonu byl Josh Waitzkin, zázračné dítě, jehož životní příběh se za pouhé dva roky stane základem pro filmový hit Nevinné tahy (Searching for Bobby Fischer). Toho roku sice Josh a ještě jeden hvězdný hráč nesoutěžili, ale i tak měl Dalton tým vzbuzující respekt.

Naopak družstvo Raging Rooks nikdo za kandidáta na titul nepovažoval. Když jeho členové nervózně kráčeli do hotelu, lidé se za nimi otáčeli. Se svými bohatými bílými soupeři měli jen málo společného. Raging Rooks byla skupina chudých studentů s odlišnou barvou pleti: šest afroamerických kluků, jeden Latinoameričan a jeden mladík s asijskými kořeny. Žili ve čtvrtích, kde na denním pořádku byly drogy, násilí a kriminalita. Většina z nich vyrůstala v rodinách samoživitelů, vychovávaly je matky, tety nebo babičky s příjmy menšími než školné na Daltonu.

Raging Rooks byli osmáci a deváťáci z JHS 43, veřejné školy v Harlemu. Na rozdíl od svých protivníků z Daltonu za sebou neměli deset let tréninků ani roky soutěží. Někteří se s touto hrou seznámili až v šesté třídě. Kapitán týmu Kasaun Henry začal hrát šachy ve dvanácti a trénoval je v parku s drogovým dealerem.

Na národním mistrovství si týmy započítávají svoje nejlepší výsledky a zbytek zahazují. Družstva velká jako Dalton si takto mohla škrtnout až šest výsledků, jenže Raging Rooks sotva dali dohromady dost hráčů, aby postavili tým. Budou potřebovat každý bod, nemají žádnou pojistku. Aby měli šanci na úspěch, musí všichni podat vrcholný výkon.

A Raging Rooks začali zostra. Hned na začátku turnaje jejich nejslabší hráč vyvedl z míry soupeře nacházejícího se v žebříčku o stovky bodů nad ním. Také zbytek týmu se chopil příležitosti a drtil mnohem zkušenější soky. Před semifinále se Raging Rooks dostali na třetí místo z 63 soupeřících týmů.

Byli sice nezkušení, ale měli tajnou zbraň. Trénoval je mladý šachový mistr Maurice Ashley. Tento asi pětadvacetiletý imigrant z Jamajky se rozhodl rozbít stereotypní představu, že děti tmavší pleti nejsou chytré. Ze zkušenosti věděl, že nadání je v populaci rozloženo rovnoměrně, ale o příležitostech to neplatí. Viděl potenciál tam, kde jiným unikal. Hledal cesty, jak pěstovat růže v betonu.

V předposledním kole šampionátu však Maurice sledoval, jak se tým začíná v žebříčku propadat. Kasaun si získal vedení, pak ale udělal hrubou chybu a tak tak se dopracoval k patu. Dalšího hráče dělil už jen krůček od vítězství, když se jeho soupeři najednou podařilo vzít mu dámu a porazit ho. Sesypal se a v slzách vyběhl z místnosti. A jeden zápas dokonce začal tak zoufale, že Maurice raději odešel z haly. Bylo příliš bolestivé se na tu bídu koukat. Na konci kola klesli Raging Rooks ze třetího na páté místo.

Maurice jim připomněl, že pod kontrolou mají jen svá rozhodnutí, ne své výsledky. Pokud mají dohnat ztrátu, musí vyhrát všechny čtyři finálové zápasy a modlit se, aby soupeři prohráli ty své. Ale ať se stane cokoli, stejně už patří mezi nejlepší v zemi. K tomu, aby dobyli lidská srdce, nepotřebují dobýt vítězství v turnaji. Už teď překonali všechna očekávání.

Šachy prosluly jako hra géniů. Ti nejlepší mladí hráči bývají obvykle zázračné děti s vrozenou inteligencí, která jim pomáhá uložit si do paměti posloupnosti tahů, rychle analyzovat možné scénáře a předvídat spoustu kroků dopředu. Když dáváte dohromady hvězdný šachový tým, nejlepší je vsadit na to, co udělali na Daltonu: nabrat partičku malých géniů a od útlého věku jim naordinovat intenzivní trénink.

Ovšem Maurice udělal pravý opak: začal koučovat skupinku dětí z druhého stupně základní školy, které byly zrovna po ruce a hra je náhodou zajímala. Jeden z nich šikanoval celou třídu, vesměs byli všichni dvojkaři a Maurice si je nevybral kvůli nějakým zvláštním šachovým vlohám. „Neměli jsme v týmu žádné hvězdy,“ vzpomíná.

Ale když se rozehrálo finále, Raging Rooks přesto zvládali udržet pozice. Dva hráči dokázali dát soupeři velkolepý mat a Kasaun se držel proti mnohem lépe hodnocenému protivníkovi. Rooks ale věděli, že i kdyby dokázal favorita porazit, nebude to nejspíš stačit. Jejich první zápas v tomto kole totiž skončil patem.

Po pár minutách uslyšel Maurice z konce chodby křičet své žáky: „Pane Ashley, pane Ashley!“ Po dlouhé bitvě v koncovce se Kasaunovi navzdory tabulkám podařilo porazit nejlepšího hráče Daltonu. Po zaváhání týmů ve vedení – které způsobilo všeobecný šok – se Raging Rooks uvolnila cesta do čela, na dělené první místo. Všichni si nadšeně plácali dlaněmi, objímali se a radostně křičeli. „Vyhráli jsme! Vyhráli jsme!“

Za pouhé dva roky se chudé děti z Harlemu propracovaly z nováčků na úroveň národních šampionů. Největším překvapením však nebyla výhra outsiderů, ale důvod, proč se jim to povedlo. Dovednosti, které získali, jim časem přinesou mnohem víc než jen šachové tituly.

● ● ●

Každý z nás má skrytý potenciál – a tato kniha je o tom, jak ho využít. Všeobecně panuje představa, že výjimečnost bývá obvykle vrozená, ne vypracovaná. Proto oslavujeme nadané žáky ve školách, přirozené talenty ve sportu a zázračné děti v hudbě. Ale abyste dosáhli velkých věcí, nemusíte být geniální. Mým cílem je osvětlit, jak můžeme větších cílů dosáhnout úplně všichni.

Jako psycholog práce a organizace jsem velkou část své kariéry věnoval zkoumání sil, které nám pomáhají dosahovat pokroku. A to, co jsem přitom zjistil, možná zpochybní některé vaše zažité představy o potenciálu každého z nás.

V jedné významné studii zkoumali psychologové kořeny výjimečného talentu mezi hudebníky, výtvarnými umělci, vědci a sportovci. Vedli rozsáhlé rozhovory se 120 osobnostmi, které byly vybrány do programu Guggenheimova stipendia, z řad sochařů, mezinárodně uznávaných koncertních pianistů, cenami ověnčených matematiků, autorů přelomových objevů v neurologii, dále s olympijskými plavci a špičkovými světovými tenisty. Kromě toho vědci také mluvili s jejich rodiči, učiteli a trenéry. A s ohromením zjistili, že jen hrstka z těchto veleúspěšných lidí začínala jako zázračné děti.

Ani u jediného ze sochařů si učitelé výtvarné výchovy na základních školách nevšimli zvláštních schopností. Pouze několik pianistů vyhrálo nějakou velkou soutěž před devátým rokem věku, zbytek působil talentovaně jen v porovnání se sourozenci nebo dětmi ze sousedství. Matematikům a neurologům se sice na základní škole všeobecně dařilo dobře, ale mezi dalšími úspěšnými spolužáky nijak zvlášť nevynikali. Prakticky žádný z plavců nelámal rekordy v raném věku, většina z nich vítězila v místních soutěžích, ne však už v oblastních či národních. A většina tenistů na svých prvních turnajích zpočátku prohrávala – trvalo několik let, než začali excelovat v místních soutěžích. Pokud si je trenéři mezi ostatními zvlášť vyhlédli, nebylo to pro jejich neobvyklé vlohy, ale pro neobvyklou motivaci. Ta motivace ovšem nebyla vrozená, často začínala právě u kouče nebo učitele, kteří dokázali učení podat jako zábavu. „Co se dokáže naučit někdo na světě, dokážou se naučit téměř všichni, pokud se jim poskytnou vhodné… podmínky k učení,“ uzavřel hlavní autor studie.

Nedávné doklady důležitost vhodných podmínek k učení podtrhují. Máme-li ovládnout nový koncept v matematice, přírodních vědách nebo cizím jazyce, obvykle ho potřebujeme procvičit během sedmi nebo osmi lekcí. Tento počet opakování se stabilně potvrzuje pro tisíce žáků a studentů, od základních škol až po univerzity.

Samozřejmě se našli studenti, kteří excelovali už po menším počtu lekcí. Neučili se ale rychleji: zlepšovali se stejnou měrou jako jejich spolužáci. Do čela je stavělo to, že na první lekci přišli s většími počátečními znalostmi. Některým pomohlo, že už znali nějaké související téma. Jiné začali učit dřív rodiče nebo měli náskok, protože se učili sami. Co vypadá jako rozdíly v přirozených schopnostech, bývají často rozdíly v příležitostech a motivaci.

Při hodnocení potenciálu děláme tu kardinální chybu, že se soustředíme na výchozí body: na schopnosti, které jsou okamžitě vidět. Svět je posedlý vrozeným nadáním, a tak se nám jako nejslibnější jeví lidé, kteří nad ostatními okamžitě vyniknou. Ale ti nejúspěšnější se co do počátečních vloh dramaticky liší. Soudíme-li lidi jen podle výkonu v den jedna, jejich potenciál zůstane skrytý.

Ilustrace: Liz Fosslien

Kam se člověk dostane, se totiž nedá odhadnout podle toho, kde začne. Se správnou příležitostí a s motivací k učení si kdokoli může vybudovat schopnosti potřebné k dosažení velkých cílů. U potenciálu nejde o to, kde začnete, ale jak daleko dojdete. Potřebujeme se méně zaměřovat na výchozí body a víc na vzdálenost, kterou urazíme.

Na každého Mozarta, co rychle zazáří jako prskavka, je tady několik Bachů, kteří stoupají nahoru pomalu a rozkvetou později. Nenarodí se s neviditelnými superschopnostmi, většinu svých darů rozvinou doma. Lidé, kteří dosáhnou velkých pokroků, jsou jen zřídka hříčkami přírody. Obvykle jsou hříčkami výchovy.

Opomíjení vlivu výchovy s sebou nese velmi neblahé důsledky. Vede nás k podceňování velikosti území, které dokážeme dobýt, a škály talentů, které můžeme rozvinout. Ve výsledku pak omezujeme sami sebe i lidi ve svém okolí. Lpíme na svých úzkých komfortních zónách a unikají nám širší možnosti. Nevidíme, jak jsou druzí slibní, a zavíráme dveře příležitostem. Připravujeme tak svět o skvělé věci.

Svého potenciálu totiž dosáhneme a vrcholný výkon podáme, když překonáme sami sebe. Naše pokroky ale nejsou pouze prostředkem k tomu, abychom v něčem vynikli. Samotné zlepšování se je úspěch, který stojí za to. Proto vám chci objasnit, jak se můžeme zlepšovat ve zlepšování.

V této knize nejde o ambice. Jde o aspirace. Jak vysvětluje filozofka Agnes Callard, ambice jsou výsledek, kterého chcete dosáhnout. Aspirace, to je člověk, kterým se doufáte stát. Otázka není, kolik peněz vyděláte, kolik honosných titulů získáte nebo kolik ocenění nashromáždíte. Tyto statusové symboly jsou chabými ukazateli pokroku. Nepočítá se, jak tvrdě makáte, ale jak vyrostete. A růst vyžaduje mnohem víc než pouhé nastavení mysli. Začíná sadou dovedností, které normálně přehlížíme.

TY SPRÁVNÉ VĚCI

Na začátku 80. let, zhruba ve stejné době, kdy se Raging Rooks v Harlemu učili hrát šachy, spustili ve státě Tennessee odvážný experiment. V 79 školách – na mnoha z nich převažovali žáci z nízkopříjmových rodin – náhodně zařadili přes 11 tisíc žáků do tříd, ve kterých setrvali od školky až do třetího ročníku základní školy. Původním cílem bylo otestovat, jestli méně početné třídy představují lepší prostředí k učení. V souvislosti s náhodným rozdělením žáků a učitelů do tříd si však ekonom Raj Chetty uvědomil, že se může k datům z experimentu vrátit a analyzovat, zda hrály nějakou roli také jiné vlastnosti těchto tříd.

Chetty je jedním z nejvlivnějších světových ekonomů, držitel MacArthurova stipendia přezdívaného grant pro génie. A jeho výzkumy naznačují, že výtečnost závisí na přirozeném nadání méně, než bychom čekali.

ZKUŠENÝ UČITEL VE ŠKOLCE JAKO PŘEDPOKLAD VYŠŠÍHO PŘÍJMU V DOSPĚLOSTI

Zdroj: Raj Chetty, John N. Friedman a Jonah E. Rockoff: „Measuring the Impacts of Teachers II: Teacher Value Added and Student Outcomes in Adulthood,“ American Economic Review 104, č. 9 (2014): s. 2633–2679.

Experiment v Tennessee přinesl jeden zarážející výsledek. Chetty dokázal předpovědět úspěch, kterého žáci v dospělosti dosáhli, pouhým pohledem na to, kdo učil jejich třídu ve školce. Ti, kdo měli ve školce zkušenější pedagogy, vydělávali ve věku 25 let výrazně víc peněz než jejich spolužáci.

Chetty s kolegy spočítali, že přechod od nezkušeného školkového učitele ke zkušenému přidá k ročnímu příjmu každého žáka ve věku po dvacítce víc než tisícovku dolarů. Z hlediska celoživotních příjmů tak v případě třídy s dvaceti žáky činí přidaná hodnota spojená s nadprůměrnými kvalitami učitele 320 tisíc dolarů.1

Na školce záleží v mnoha ohledech, nikdy bych ale nečekal, že učitelé zanechají takovou viditelnou stopu na platech svých žáčků o dvacet let později. Většina dospělých si na dobu, kdy jim bylo pět, ani moc nevzpomíná. Jakto, že učitelé ze školky nakonec vrhají tak dlouhý stín?

Intuitivně odpovíme, že zkušení učitelé pomáhají dětem rozvíjet kognitivní schopnosti. Rané vzdělávání staví pevný základ pro porozumění číslům a slovům. Samozřejmě, že žáci zkušenějších učitelů měli na konci školky lepší výsledky v testech počítání a čtení. Jejich spolužáci je však během příštích pár let dohnali.

Chettyho tým se tak při zjišťování, co si žáci ze školky nesou do dospělosti, obrátil k dalšímu možnému vysvětlení. Ve čtvrté a osmé třídě hodnotili učitelé další vlastnosti svých žáků. Tady je ukázka:

Proaktivita: Jak často iniciativně kladou otázky, přicházejí s odpověďmi, hledají si informace v knihách a zapojují učitele, aby se něco dozvěděli mimo výuku?

Sociální zdatnost: Jak dobře vycházejí se spolužáky a spolupracují s nimi?

Ukázněnost: Jak dokážou dávat pozor – a odolat nutkání narušovat chod výuky?

Odhodlanost: Jak důsledně zkoušejí vyřešit náročné úkoly, dělají něco nad rámec přidělené práce a vytrvají, když narazí na překážku?

Žáci, kteří měli ve školce zkušenější učitele, dosáhli ve čtvrté třídě vyššího hodnocení ve všech čtyřech zmíněných kritériích. A stejně to bylo v osmé třídě. Proaktivitu, sociální zdatnost, disciplínu i odhodlání si žáci zkrátka udrželi déle než prvotní dovednosti v počítání a čtení – a také se nakonec ukázaly jako cennější. Když Chetty a jeho kolegové předpovídali z výsledků ve 4. třídě plat v dospělosti, mělo hodnocení těchto čtyř typů chování 2,4krát větší váhu než výkon ve standardizovaných testech z matematiky a čtení.

Uvědomte si, jak je to překvapivé. Když chcete u čtvrťáků předpovědět potenciál k dosahování výdělků, měli byste věnovat méně pozornosti jejich objektivním výsledkům při práci s čísly a texty a víc subjektivnímu pohledu jejich učitelů na vzorce v jejich chování. Mnozí lidé sice toto chování vnímají jako vrozené, ve skutečnosti se mu ale děti naučily ve školce. Bez ohledu na to, jaká byla jejich startovní čára, skrývalo osvojení těchto typů chování něco, co jim o desítky let později pomohlo k úspěchu.

HODNOCENÍ VZORCŮ CHOVÁNÍ VE 4. TŘÍDĚ PŘEDPOVÍDÁ VYŠŠÍ PŘÍJEM V DOSPĚLOSTI

Zdroj: Raj Chetty et al.: „How Does Your Kindergarten Classroom Affect Your Earnings? Evidence from Project Star,“ The Quarterly Journal of Economics 126, č. 4 (2011): s. 1593–1660; „$ 320,000 Kindergarten Teachers,“ Kappan, listopad 2010.

JEDNAT NA ZÁKLADĚ CHARAKTERU

Když Aristoteles mluvil o vlastnostech jako ukázněnost nebo sociální zdatnost, nazýval je ctnostmi charakteru. Charakter přitom popisoval jako sadu zásad, jež si lidé osvojí a čirou silou vůle naplňují. Sám jsem charakter dřív viděl stejně: domníval jsem se, že jde o věc závazku k jasným morálním principům. Moje práce však spočívá v testování a tříbení různých představ, o nichž filozofové tak rádi debatují. A doklady, které jsem v posledních dvaceti letech shromáždil, mě přiměly tento pohled zpochybnit. Teď vnímám charakter ne tolik jako otázku vůle, ale spíš jako sadu dovedností.

Charakter znamená víc než jen zásady. Je to naučená schopnost podle těchto zásad žít. Charakterové vlastnosti vybaví chronického prokrastinátora, aby splnil termín kvůli někomu, na kom mu velice záleží, ostýchavého introverta, aby našel odvahu ozvat se proti nespravedlnosti, a třídního tyrana, aby se před důležitým zápasem vyhnul rvačce se spoluhráči z týmu. Právě tyto charakterové stránky skvělí učitelé ve školce pěstují – a skvělí trenéři dál kultivují.

V době, kdy Maurice Ashley dával dohromady šachový tým na národní mistrovství, nepatřil student jménem Francis Idehen k osmi nejlepším hráčům. Maurice ho ale přesto vybral – kvůli jeho charakteru. „Jiný kluk hrál šachy líp,“ vypráví mi Francis, „ale nenaučil se ovládat svoje emoce, což bylo podle Maurice důležité.“

A když Raging Rooks v předposledním kole mistrovství zaváhali, Maurice Ashley nevytáhl knihu tajných šachových tahů. O strategii s nimi vůbec nemluvil. „Připomněl jsem jim disciplínu,“ poznamenává. Tedy stránku charakteru, kterou společně trénovali dva roky.

Charakter tohoto týmu upoutal i legendárního šachového kouče Bruce Pandolfiniho, který dovedl k národním i světovým titulům řadu svých svěřenců. Po vítězném tažení Raging Rooks se Pandolfini rozplýval:

Nic je nerozhodilo. Většina dětí začne pod tlakem jednat trochu ukvapeně nebo dává najevo své emoce. Ale oni ne. Dopřáli si čas a u šachovnice zachovávali dokonalý poker face. Nikdy jsem neviděl děti jejich věku v takovém klidu. Byli jako profíci.

Kdyby byl jezdec na šachovnici trojský kůň, Maurice by v jeho břiše propašoval armádu silných charakterových vlastností. Ty pomohly Raging Rooks vystoupat nahoru ve chvíli, kdy soupeři zaváhali. „Vždycky nám předával lekce o životě, ale nikdy to nepřeháněl,“ popisuje Francis. „Víc mu záleželo na tom, abychom poznali a ovládli sebe sama, než abychom v šachu naplnili nějaký plán. Vidět něco takového bylo pro můj život zásadní.“

Důležitost charakterových vlastností pocítil Maurice na vlastní kůži. V dospívání sledoval, jak jeho matka všechno obětovala tomu, aby mohla odejít do Ameriky. On zatím zůstal se sourozenci na Jamajce, kde je vychovávala babička. Když se pak o deset let později i oni nakonec dostali do New Yorku, už věděli, že příležitost u nich nezaklepe, ale že jí musí sami postavit dveře.

V knihovně na střední škole narazil Maurice na šachovou příručku a rozhodl se přihlásit do školního týmu. Rychle ale zjistil, že není dost dobrý. Tak se do toho pořádně opřel a postupně se vypracoval na kapitána univerzitního týmu. Když dostal nabídku vyučovat šachy ve školách v Harlemu za padesát dolarů na hodinu, bez váhání po ní skočil.

Zeptáte-li se kohokoli z šachového světa na Maurice dnes, řekne vám, že je to brilantní stratég. Když při hře uděláte rošádu místo tahu střelcem, spočítá vám, za kolik tahů vám dá mat, a jestli při tom přijdete o dámu. Simultánně sehrál deset zápasů proti deseti soupeřům a všechny vyhrál – se zavázanýma očima. Přesto věří, že na charakteru záleží víc než na talentu.

Doklady, že se chytřejší děti a nováčci naučí šachy rychleji, skutečně existují, ale při předvídání výkonu u dospělých a pokročilých hráčů inteligence prakticky ztrácí na relevanci. V šachu, stejně jako ve školce, se prvotní kognitivní náskok časem vytrácí. Vypracovat se na šachového mistra si žádá v průměru dvacet tisíc hodin cvičení, úrovně velmistra pak šachisté dosahují po třiceti tisících hodinách. Abyste se stále zlepšovali, potřebujete proaktivitu, disciplínu a odhodlání studovat staré hry a nové strategie.

Silný charakter vám zajistí víc než jen vrcholné výkony: posune vás k vyšším vrcholům. Jak v recenzi zmíněného výzkumu shrnul laureát Nobelovy ceny za ekonomii James Heckman, charakterové vlastnosti „předpovídají a tvoří úspěch v životě“. Nerostou ale ve vakuu. Abyste je mohli vyživovat, potřebujete příležitost a motivaci.

POSTAVTE JIM LEŠENÍ, VYŠPLHAJÍ PO NĚM

Mluvíme-li o výchově, obvykle tím myslíme dlouhodobou investici, kterou rodiče a učitelé vkládají do rozvoje a podpory svých dětí a žáků. Jenže pomoct potomkům a svěřencům naplnit jejich potenciál si žádá něco jiného. Jde o cílenější a přechodnější formu podpory, která mladé připravuje na to, aby zodpovědnost za svoje učení a růst převzali sami. Psychologové tomu říkají scaffolding, tedy doslova lešení nebo opora.

Ve stavebnictví je lešení dočasná konstrukce, která dovoluje pracovní partě vyšplhat do výšek, kam by bez ní nedosáhla. Jakmile je stavba hotová, opora se odstraní. Od tohoto okamžiku už budova stojí sama.

Při učení má pomyslné lešení podobný smysl. Učitel nebo trenér nabídne prvotní pokyny a pak lešení odstraní. Cílem je přenést odpovědnost na vás, abyste si mohli vybudovat vlastní nezávislý přístup k učení. A právě to udělal Maurice Ashley pro Raging Rooks. Postavil dočasné konstrukce a poskytl jim tak příležitost a motivaci se učit.

Když Maurice s učením šachů začínal, všímal si, jak jiní lektoři rozestavují všechny figury a učí klasické zahajovací tahy: královský pěšec táhne o dvě pole vpřed, následuje tah jezdcem. Sám ale věděl, že studium pravidel může být nuda, a nechtěl, aby hra děti přestala bavit. Když ji tedy poprvé přišel představit skupině šesťáků, vzal to od konce. Rozestavěl na hrací desce pár figur a pustil se do koncovky. Učil svoje žáky různé způsoby, jak dát protivníkovi mat. Tato struktura pro závěr hry se stala prvním kusem jejich lešení.

Často se říká, že kde je vůle, tam je cesta. Přehlížíme ale fakt, že pokud lidé cestu nevidí, přestanou o cíli snít. Abychom nastartovali jejich vůli, musíme jim cestu ukázat. A právě o to se může postarat lešení.

Tím, že Maurice učil hru od konce, zažehl v dětech oheň odhodlání. Jakmile žáci dokázali dostat krále do kouta, viděli cestu k vítězství. A jakmile viděli cestu k vítězství, měli také vůli se učit. „Nemůžete říkat dětem: ‚Budete se učit trpělivosti, odhodlání a odolnosti,‘ tím je leda tak uspíte,“ směje se trenér. „Řeknete: ‚Tohle je parádní hra. Pojď si to zkusit, porazím tě.‘… zabrnkáte tak na strunu kuráže, zažehnete soutěživost. A ony si sednou, začnou se učit, a jak je to vtáhne a jednou prohrají, chtějí pak vyhrát.“ Netrvalo dlouho a Kasaun Henry si večer v posteli v duchu promítal na strop čtyřiašedesát polí a v hlavě přehrával celé partie.

Zároveň Maurice nabídl hráčům lešení, které jim pomohlo podporovat se v rozvoji navzájem. Ukazoval jim, jak se kreativně dělit o herní techniky: kreslili komiksy o šachových tazích, psali sci-fi povídky o šachových partiích a nahrávali rapové skladby o tom, jak si podmanit střed šachovnice. Učili se brát samotářskou hru jako socializační cvičení v týmové práci. Jestliže někdo z hráčů na šampionátu plakal, nebylo to proto, že prohrál. Byl zdrcený, že zklamal spoluhráče.

Jakmile se hráči v týmu sladili, začali přebírat hledání motivace a příležitostí k učení do svých rukou. Navzájem se hlídali, aby nikdo nezapomínal zaznamenávat každý tah ze svých partií do výsledkových listin – pak se z chyb jednotlivců mohla učit celá skupina. Nikdo se netrápil, jestli on sám bude tím nejchytřejším hráčem v klubu: usilovali o to, aby byl chytřejší celý klub.

Rok před naším příběhem, na svém prvním národním šampionátu, skončili Raging Rooks mezi prvními deseti procenty i přesto, že kvůli omezenému rozpočtu neměli dost hráčů. Poté co Maurice určil jako cíl příští rok vyhrát, převzali iniciativu při plánování sami hráči. Teď, když měli potřebné dovednosti, měli i vůli. Sami vymysleli improvizované šachové soustředění a věnovali léto tréninku a čtení šachové literatury. Umluvili Maurice, aby si o prázdninách udělal čas na jejich přípravu. Sami se chopili řízení.

V ideálním světě by žáci nemuseli spoléhat na jednoho trenéra, který jim takové příležitosti nabídne. Lešení postavené Mauricem vlastně nahradilo nefunkční systém.2 Jedna matka mu svěřila, že když viděla syna hrát šachy, uvědomila si, že v jeho úspěch předtím nevěřila. Maurice totiž nejenže pomáhal hráčům naplnit vlastní potenciál, pomáhal taky jejich rodičům a učitelům, aby si ho všimli.

● ● ●

Jen málo z nás má štěstí na takového trenéra, jako je Maurice Ashley. Nedostaneme se vždycky k ideálním mentorům a naši rodiče a učitelé nedisponují pokaždé potřebnou výbavou, aby nám poskytli to správné lešení. Mým cílem je vám takové lešení nabídnout na následujících stránkách.

Kniha Skrytý potenciál je rozdělena do tří částí. První z nich zkoumá specifické charakterové vlastnosti, které nás umějí katapultovat výš. Ukáže vám je profesionální boxer, který je samoukem v oboru architektury, žena, která se vymanila z chudoby díky tomu, že se stala lidskou houbou, a dvojice lidí, kteří ve škole zápasili s jistým předmětem a teď se v něm řadí k nejlepším na světě.

Druhá část se věnuje vytváření struktur na podporu motivace. Ani se silnými charakterovými vlastnostmi není nikdo imunní vůči vyhoření, pochybnostem nebo stagnaci. Na to, abyste se významně posouvali, ale nemusíte být workoholici ani se nemusíte nechat dotlačit na hranici vyčerpání. Lešení, které vám pomůže udržet si potřebnou energii, vám ukážu na příkladu hudebnice, jež si vytvořila dočasnou konstrukci k překonání trvalého handicapu, trenéra, který pomohl průměrnému sportovci vypracovat se na hvězdu, a na zatím neznámém příběhu o ročníku kadetů, kteří všem ukázali, jak se pletou. Zjistíte, proč při cvičení nesmí chybět hra, že chodit v kruzích může být ta nejlepší cesta vpřed a že by se nikdo neměl vytahovat za tkaničky z bažiny sám.

Třetí část se zaměřuje na budování systémů k rozšiřování příležitostí. Právě ty dveře, které má společnost lidem s velkým potenciálem otevřít, se často před těmi, kdo se utkali s největšími překážkami, zavírají. Na každého, kdo navzdory pravděpodobnosti prorazí, i když ho ostatní podceňovali nebo přehlíželi, připadají tisíce těch, kteří nikdy nedostanou šanci. Dozvíte se, jak utvářet školy, týmy a instituce, které potenciál rozvíjejí a nemarní ho. Navštívíte malinkou zemi s jedním z nejúspěšnějších vzdělávacích systémů na světě, kde uvidíte, jak můžeme každému dítěti pomoct k posunu vpřed. Bližší pohled na jednu z nejzázračnějších záchranných operací v dějinách lidstva odhalí, co je potřeba, má-li být skupina víc než pouhý součet svých částí. A při přemýšlení, jak napravit nefunkční postupy při náborech, vás vezmu do zákulisí výběrového řízení na astronauty v NASA a přijímaček na školy z Ivy League. Když změníme systémy, které lidi předčasně odepisují, můžeme zvýšit šance outsiderů a těch, kdo se do vrcholné formy dostávají později.

Uvolňování skrytého potenciálu mě zajímá proto, že je to i můj příběh. Nejvýznamnějších úspěchů jsem dosáhl v oblastech, kde jsem začínal se závažným nedostatkem nadání. Díky hvězdným koučům jsem se z nejhoršího skokana do vody v naší škole vypracoval na jednoho z nejlepších v zemi a od nepovedených prezentací pro malé publikum k aplausu vestoje na konferenci TED. Kdybych svůj potenciál soudil podle prvních selhání, vzdal bych to. Všechno, co jsem se na své cestě naučil, mi pomohlo postavit si vlastní lešení, které mi pak dovolilo posouvat se dál mílovými kroky. Podnítilo to ve mně touhu vnést jasno do toho, jak překonáváme své údajné limity.

Jako správný sociolog jsem začal daty: randomizovanými experimenty, dlouhodobými studiemi a metaanalýzami (studiemi studií) kvantifikujícími souhrnné výsledky. Až poté jsem se zaměřil na svoje osobní úvahy a začal hledat příběhy, které by celý výzkum oživily. Setkal jsem se s lidmi, kteří se dostali daleko za svůj výchozí bod a odhalili svůj skrytý potenciál ve velmi rozmanitých prostředích: pod vodou, pod zemí, na vrcholcích hor i ve vesmíru. Doufal jsem, že se od nich dozvím, jak urazili velké vzdálenosti díky tomu, že proměnili sami sebe nebo ostatní, a někdy i okolní svět.

Právě taková proměna se povedla týmu Raging Rooks. Jejich úspěch pomohl dát šachovému sportu novou podobu. Podle odhadů trenérů se od doby, kdy vtrhli na scénu, zčtyřnásobil podíl rasových menšin na národních soutěžích. Maurice začal propagovat úlohu šachu jako prostředku k budování charakteru i v zahraničí. Hnutí, které pomáhal rozjet, dnes nabízí šachové programy pro nízkopříjmové školy po celých Spojených státech. Jedna jediná šachová neziskovka naučila tuto hru víc než půl milionu dětí.

Zároveň nemáme žádný důvod se domnívat, že se toto kouzlo omezuje jen na šachy. Kdyby byl Maurice vášnivý diskutér, vedl by studenty k tomu, aby předvídali protiargumenty druhé strany a vzájemně si pomáhali v jejich vyvracení. Nejde o konkrétní aktivitu, ale o to, jak se z ní ponaučíte. Jak říká Maurice: „Úspěch tkví v růstu.“

Maurice dal do pohybu příležitosti a motivace, aby Raging Rooks mohli svoje silné charakterové stránky uplatnit také jinde než jen v šachu. Ukázněnost, se kterou odolávali nutkání k unáhlenému tahu, se jim hodila, když vzdorovali lákadlům gangů a drog. Odhodlání a proaktivitu, s nimiž si ukládali do paměti herní schémata a učili se předvídat tahy, uplatnili i při učení na zkoušky. Spolupráce, kterou rozvíjeli při společných trénincích a vzájemném hodnocení, jim pomohla stát se skvělými týmovými hráči a mentory.

Většině mladých šachistů se povedlo vymanit z omezení daných poměry, do kterých se narodili. Jonathan Nock pochází z drsné čtvrti, kde ho během vítězné sezony okradli na basketbalovém hřišti. Dnes je softwarový inženýr a založil vlastní firmu nabízející cloudová řešení. Francis Idehen si cestou do školy musel dávat pozor, aby se nezapletl do přestřelky nebo rvačky, kde někdo vytáhne nůž. Dnes má diplom z ekonomie z Yalu, titul MBA z Harvardu a pracoval jako zástupce finančního ředitele největší americké energetické firmy a jako provozní ředitel investiční společnosti. Kasaun Henry, původně bezdomovec, který se učil hrát šachy s gangsterem, získal tři magisterské tituly a stal se oceňovaným filmařem a skladatelem. „Šachy mi vybudovaly charakter,“ uvažuje Kasaun. „Posílily mou schopnost soustředění a zaměření na cíl… Šachy mi daly impulz. Rozsvítily hvězdu, která bude hořet po celý můj život.“

Vedle vlastní úspěšné kariéry měli Raging Rooks díky šachům chuť vytvářet příležitosti pro další lidi. Charu Robinson vyrůstal kousek od čtyř drogových doupat. Několik jeho kamarádů se stalo obětí vraždy a další skončili ve vězení. Když Charu porazil na národním šampionátu v roce 1991 jednoho z nejlepších hráčů Daltonu, získal na tuto prestižní školu plné stipendium. Nakonec vystudoval kriminalistiku a stal se učitelem. To, co se naučil, chtěl předávat dál.

● ● ●

V roce 1994 ředitel další harlemské střední školy, jen tři bloky od JHS 43, uprosil Maurice, aby trénoval jejich Dark Knights. V příštích dvou letech tamní chlapecký i dívčí tým ovládly dvakrát za sebou národní šampionát. V té době už byl Maurice zralý k dalšímu kroku na své cestě zapsat se do historie. Dal si pauzu v trénování a pustil se do práce na vlastní hře. V roce 1999 se stal prvním afroamerickým šachovým velmistrem v dějinách.

Téhož roku získali Dark Knights s novým trenérem svůj třetí národní titul. Asistentem trenéra byl Charu Robinson, který pak pokračoval a naučil šachy nesčetně dětí ve školách všude po městě. Raging Rooks nebyli jen jednotlivé růže vyrůstající z prasklin v betonu. Připravili půdu, v níž mohla vykvést spousta dalších růží.

Když obdivujeme velké myslitele, lídry nebo ty, kdo něco důležitého vykonali, často se soustředíme jen na jejich výkon. To nás pak vede k vyzdvihování lidí, kteří toho dokázali nejvíc, a přehlížení těch, kteří dosáhli nejvíc s nejmenšími předpoklady. Skutečným ukazatelem vašeho potenciálu není totiž výška vrcholu, který jste zdolali, ale vzdálenost, kterou jste cestou nahoru museli překonat.

PRVNÍ ČÁST

Charakterové vlastnosti

Zlepšovat se ve zlepšování

Koncem 19. století přišel jeden z otců psychologie s odvážným tvrzením. „Do třiceti let věku,“ napsal William James, „zatuhne charakter jako sádra a znovu už nezměkne.“ Děti podle něj mohou charakter rozvíjet, ale dospělí mají zkrátka smůlu.

Jeden tým sociologů nedávno uspořádal experiment, který měl tuto hypotézu otestovat. Zařadili do něj patnáct set podnikatelů ze západní Afriky – smíšenou skupinu žen a mužů od 30 do 59 let –, kteří vedli malé start-upy v sektorech výroby, služeb a obchodu. Tyto zakladatele výzkumníci náhodně rozdělili do tří skupin. Jedna byla kontrolní, v té podnikatelé pracovali dál, jak byli zvyklí. Druhé dvě skupiny se školily: jejich členové se týden věnovali studiu nových konceptů, analyzovali je na případových studiích jiných podniků a získané poznatky se snažili uplatnit ve vlastních firmách s využitím hraných scének a jejich rozebíráním. Rozdíl byl v tom, že v jedné skupině se školení zaměřovalo na kognitivní funkce a v druhé na charakterové vlastnosti.

Zakladatelé firem, kteří posilovali kognitivní funkce, absolvovali akreditovaný obchodní kurz připravený společností International Finance Corporation. Studovali finance, účetnictví, personalistiku, marketing a tvorbu cen a všechno, co se naučili, procvičovali při řešení problémů a využívání příležitostí. Na školení zaměřeném na rozvoj charakterových vlastností navštěvovali podnikatelé lekce navržené psychology s cílem rozvíjet vlastní iniciativu. Věnovali se proaktivitě, disciplíně a odhodlání a procvičovali, jak tyto vlastnosti uplatnit v praxi.

Rozvíjení charakteru přineslo senzační výsledky. Podnikatelé strávili prací na některých stránkách charakteru pouhých pět dní, a jejich firmám vzrostly v příštích dvou letech zisky v průměru o třicet procent. To byl téměř trojnásobek oproti výhodě získané školením kognitivních funkcí. Znalosti financí a marketingu možná podnikatelům pomohly těžit z příležitostí, které se naskytly, ale zaměření na proaktivitu a disciplínu jim umožnilo příležitosti vytvářet. Naučili se předvídat změny na trhu, místo aby na ně jen reagovali. Přicházeli s větším počtem tvůrčích nápadů a uváděli víc nových produktů. Když narazili na finanční překážky, nevzdávali se, ale houževnatě vzdorovali a byli nápadití při shánění zdrojů.

Studie tak doložila nejen to, že nám charakterové vlastnosti mohou pomoci k větším úspěchům, ale také to, že na jejich rozvoj není nikdy pozdě. William James byl velmi moudrý muž, ale v tomto případě se velmi mýlil. Charakter netuhne jako sádra, ale zachovává si pružnost.

Často se charakter zaměňuje s osobností, není to ale totéž. Osobnost jsou vaše predispozice, vaše základní instinkty při přemýšlení, cítění a jednání. Charakter je vaše schopnost dát před svými instinkty přednost hodnotám.

Znát své zásady nutně neznamená, že víte, jak se jich držet, zejména pokud jste ve stresu nebo pod tlakem. Když jde všechno dobře, je jednoduché být proaktivní a odhodlaný. Skutečná zkouška charakteru však tkví v tom, že zvládnete jednat podle svých hodnot i ve chvílích, kdy vám karty nejsou nakloněny. Jestli osobnost určuje vaše reakce v běžném dni, charakter se projeví v ty těžké.

Vaše osobnost neurčuje váš osud, ale vede vás k tomu, chovat se v určitých situacích daným způsobem. Díky rozvoji silných stránek charakteru se toho budete moct vyvarovat a jednat v souladu se svými zásadami. Ačkoli jsou osobnostní rysy vrozené, je na vás, jak s nimi naložíte. Ať už jste dnes kdekoli, neexistuje jediný důvod, abyste právě teď nemohli začít rozvíjet své charakterové vlastnosti.

JAK BÝT V NĚČEM LEPŠÍ

Ilustrace: Matt Shirley

Až příliš dlouho se charakterové vlastnosti jako proaktivita a odhodlání odbývaly jako „měkké“. Původ tohoto termínu se dá vystopovat na konec 60. let. Tehdy dostali psychologové za úkol rozšířit výcvik americké armády nad rámec úzkého zaměření na ovládání tanků a pušek. Protože si uvědomovali důležitost dovedností potřebných pro práci s lidmi, zavedli větší důraz na schopnost vést a týmovou práci. Ty skupinám dovolovaly změnit se v něco víc než pouhý součet svých členů a pomáhaly jednotkám vrátit se bezpečně domů. K popisu těchto dvou sad dovedností byla potřeba nějaká nálepka, a tak udělali psychologové nešťastné rozhodnutí.

Dovednosti týkající se tanků a pušek nazvali „tvrdými“, protože zahrnovaly práci se zbraněmi z oceli a hliníku. „Měkké“ pak byly „dovednosti důležité pro práci, která vyžaduje jen minimální nebo žádné zacházení se zbraněmi“. Šlo tedy o sociální a emoční dovednosti a chování, které vojáci potřebovali k úspěchu v jakékoli roli. Přívlastek „měkké“ dostaly jen proto, že se netýkaly práce s kovem. Podle této definice patří k měkkým dovednostem třeba i správa financí. O pár let později doporučili psychologové tento termín v souvislosti s dovednostmi nepoužívat: označení „měkký“ evokuje slabost, a vojáci chtějí být silní. Neuvědomovali si, že tím největším zdrojem síly mohou být právě charakterové vlastnosti.

Pokud nás kognitivní funkce odlišují od zvířat, charakterové vlastnosti nás povyšují nad úroveň strojů. Počítače a roboti dnes dokážou konstruovat auta, ovládat letadla, bojovat ve válkách, spravovat majetek, zastupovat obžalované u soudu, diagnostikovat rakovinu nebo provést operaci srdce. S tím, jak se víc a víc kognitivních funkcí automatizuje, se dostáváme do víru revoluce charakteru. Technologické pokroky vedou k tomu, že komunikace a vztahy jsou cennější, a tak je stále důležitější pěstovat vlastnosti, které nás dělají lidmi.

Říkáváme, že naše nejdůležitější cíle v životě jsou úspěch a štěstí. Zajímalo by mě, proč není na čelných příčkách také charakter. Co kdybychom do rozvíjení charakterových vlastností všichni investovali tolik času jako do budování kariérních dovedností? Představte si, jak by vypadala Amerika, kdyby Deklarace nezávislosti zaručovala každému občanovi právo na život, svobodu a rozvíjení charakteru.

Při zkoumání charakterových stránek, jež nám pomáhají dostat se ke skrytému potenciálu, se mi podařilo rozpoznat ty podoby proaktivity, odhodlání a disciplíny, které jsou důležité. Překonávání velkých vzdáleností vyžaduje odvahu vyhledávat vhodné typy nepohodlí, schopnost vstřebávat ty správné informace a vůli přijímat ty správné nedokonalosti.

KAPITOLA 1

Tvorové nepohodlí

Přijmout nesnesitelnou neohrabanost učení

Charakter se nedá rozvíjet v pohodlí a v klidu. Jen skrze zakoušení útrap a strastí se může duše posilovat, vidění projasňovat a ctižádost inspirovat, jen skrze ně lze dosáhnout úspěchu.

— HELEN KELLER

Když Sara Maria Hasbun poprvé rozvinula svoji superschopnost, neznala nikoho dalšího, kdo by ji měl také. Pak narazila na celou komunitu neznámých lidí, mezi nimiž se najednou necítila tak sama. V roce 2018 začala cestovat po světě a setkávat se s nimi. Na první pohled toho měli společného jen málo. Pocházeli z různých zemí a věnovali se různým zaměstnáním. Spojovalo je ale poslání stejně neobvyklé jako jejich vlohy.

Při hledání svého místa v nové komunitě si pro sebe Sara Maria vymyslela výzvu. Představí se lidem jako podnikatelka z Kalifornie v místním jazyce. V Bratislavě tak pozdravila slovensky: Ahoj, volám sa Sara Maria! Ve městě Fukuoka oslovila lidi japonsky: Koničiva! Wataši no namae wa Sara Maria desu! Když během pandemie uvázla v Číně, zapojila se v Pekingu do dobrovolnické práce s neslyšícími a zdravila je v čínském znakovém jazyce.

Možná to zní jako salonní trik, ale porozumění Sary Marie dalece přesahovalo jednoduché představovací fráze. Na jednom výletě si skvěle popovídala s Bennym Lewisem, irským inženýrem. Během hodiny vystřídali konverzaci v mandarínštině, španělštině, francouzštině, angličtině a americkém znakovém jazyce.

Sara Maria a Benny jsou polygloti, lidé, kteří dokážou mluvit mnoha jazyky (a také v mnoha jazycích myslet). Ona mluví plynně pěti jazyky a zvládne konverzaci ve čtyřech dalších; on zvládá bravurně šest jazyků a další čtyři na středně pokročilé úrovni. Když se potkají na každoročním setkání polyglotů a chtějí se pobavit v jiném jazyce než v jednom z těch pěti, které mají společné, nemusejí se rozhlížet dlouho. Sara Maria tady obvykle narazí na někoho, kdo s ní prohodí pár slov korejsky a indonésky nebo jí pomůže oprášit základy kantonštiny, malajštiny či thajštiny (konverzačního partnera na nikaragujský znakový jazyk hledá přece jen hůř). A je jen otázka času, než Benny najde kamaráda, který s ním může klábosit v němčině, irštině, esperantu, nizozemštině, italštině, portugalštině, případně – no ano – klingonštině.

Na polyglotech člověka ohromí nejen to, kolik toho znají, ale také, jak rychle se učí. Sara Maria se za necelých deset let naučila úplně od nuly šest nových jazyků. Bennymu mezitím stačilo žít pár měsíců v Česku, aby mluvil obstojně česky, za tři měsíce v Maďarsku zvládl konverzovat v maďarštině a za další tři měsíce (během života v Brazílii) pochytil egyptskou arabštinu. Po pěti měsících v Číně dokázal komunikovat mandarínsky na středně pokročilé úrovni a hodinu v tomto jazyce debatovat.

Vždycky jsem si myslel, že polygloti jsou hříčky přírody. Že se narodí s mimořádnou schopností, která se projeví, jakmile dostanou příležitost vstřebat nový jazyk. K tomuto druhu patřil jeden z mých spolubydlících na koleji: mluvil šesti jazyky a svou lingvistickou zdatnost často využíval při vymýšlení nových idiomů. Můj nejoblíbenější, který se hodí, když na vás někdo přenáší svou vlastní zátěž: „Neházej mi na záda svůj batoh.“ Žasl jsem, s jakou rychlostí zvládá nové jazyky a jak plynule mezi nimi přechází.

Při setkání se Sarou Marií a Bennym jsem předpokládal, že jsou naprogramovaní stejně. Nemohl jsem se mýlit víc.

V dětství byl Benny přesvědčený, že mu schází talent na to, aby se naučil byť jeden jediný cizí jazyk. Ve škole měl jedenáct let irštinu a pět let němčinu, nedokázal však v žádném z těchto jazyků vést rozhovor. Po skončení přípravky na vysokou se přestěhoval do Španělska, ale ani po půl roce ještě nemluvil španělsky. Bylo mu jednadvacet, pořád uměl plynně jen anglicky a chystal se to vzdát: „Opakoval jsem si, že nemám na jazyky buňky.“

Ani Sara Maria neměla lehké začátky. Španělsky se učila šest let, ale vůbec jí to nešlo. Byla pevně přesvědčená, že propásla klíčové období, kdy si člověk může jazyk osvojit. Ačkoli její otec pocházel ze Salvadoru, jako malá se se španělštinou moc nesetkávala, protože táta mluvil skvěle anglicky:

To byl jazyk, kterým se mluvilo doma. Když jsem se na střední škole začala učit španělsky, opravdu mě ohromilo, jak je to pro mě těžké… Španělština se považuje za jeden z nejjednodušších jazyků, které si mluvčí angličtiny mohou osvojit… ale já jsem s ní vážně zápasila. Dokonce i moje učitele na střední moje neschopnost naučit se španělsky znervózňovala… Každou chvíli mě někdo oslovil španělsky a mně lámalo srdce, že jim nedokážu odpovědět… Proč jsem jen pořád nedokázala ten jazyk ovládnout, když se tolik lidí okolo mě zjevně učí cizím jazykům úplně bez námahy?

Celé roky nosila Sara Maria otci svoje domácí úkoly, aby jí s nimi pomohl, až jí jednoho dne jemně sdělil, že španělsky nikdy mluvit nebude, ale v Americe to beztak nebude potřebovat. Doporučil jí, ať se přes to přenese a věnuje čas něčemu, co jí jde.

Spousta lidí by se ráda naučila nový jazyk, ale domnívají se, že cesta k tomu je příliš dlouhá na to, aby ji zvládli. Někteří dojdou tak jako Benny k závěru, že jim zkrátka chybí přirozené vlohy. Jiní jsou jako Sara Maria přesvědčení, že propásli ten správný čas. Že kdyby se byli začali učit v batolecím věku, možná by jazyk byli pochytili. Ze stále většího množství dokladů však vyplývá, že to, že nám okolo osmnáctého roku jazyky najednou nejdou tak snadno do hlavy, není naše biologická vlastnost. Je to chyba v našem vzdělávání.

Polygloti dokazují, že je možné zvládnout nové jazyky na vysoké úrovni v jakémkoli věku. Jakmile jsem na Saru Marii a Bennyho na internetu narazil, bylo mi jasné, že musím přijít na kloub jejich učebním metodám, protože to jsou profesionální studenti. Překvapilo mě, že když se jim konečně podařilo pochytit první cizí jazyk, nebylo to díky překonání kognitivního bloku. Povedlo se jim to, protože zdolali překážku v motivaci: naučili se nacházet pohodlí v nepohodlí.

Naučíte-li se zvládat nepohodlí, můžete tím uvolnit skrytý potenciál u mnoha různých typů učení. Posbírat odvahu čelit nepohodlí je charakterová vlastnost. Je to obzvlášť důležitá podoba odhodlání, která vyžaduje tři typy odvahy: vzdát se svých osvědčených postupů, postavit se do ringu dřív, než se cítíte připravení, a dělat víc chyb, než ostatní udělají pokusů. Nejlepší cesta k urychlení růstu je přijmout vlastní nepohodlí, vyhledávat ho a zesilovat.

Ilustrace: Liz Fosslien

MIMO SVŮJ STYL

Mnoho studentů od vyhledávání nepohodlí odradila populární praxe, která se uplatňuje ve školách. Zrodila se přitom s dobrými úmysly jako odpověď na problém prostupující americkým vzdělávacím systémem. Po desítky let bylo mnoho škol řízeno jako montážní linky v továrně. Se studenty se zacházelo jako se zaměnitelnými součástkami v masové výrobě mladých mozků. Přestože měl každý z nich jiné silné stránky, byli nuceni na stejných standardizovaných hodinách a přednáškách vstřebávat jednotné znalosti.

V 70. letech pak vzdělávání převrátila vzhůru nohama nová vlna myšlení. Stavěla na představě, že pokud studenti s učením zápasí, je to proto, že výuková metoda není přizpůsobena jejich stylu učení – kognitivnímu režimu, pomocí nějž si nejlépe osvojují a zapamatovávají informace. Verbálně orientovaným studentům pomůže nejlépe uchopit nové pojmy to, když si o nich čtou a zapisují si poznámky, vizuální typy potřebují vidět obrázky, schémata a grafy, sluchově zaměření studenti chtějí látku slyšet nahlas a ti kinesteticky založení pojmy vstřebávají tak, že si je přehrávají pohyby svého těla.

Teorie výukových stylů byla úplná bomba. Rodiče byli nadšení, že se bere v potaz individualita jejich dětí. Učitelé se radovali, že mají svobodu obměňovat svoje metody a přizpůsobovat materiály na míru studentům.

Dnes představují výukové styly neoddělitelnou součást vzdělávání učitelů a základní zkušenost studentů. Celých 89 procent učitelů po celém světě je přesvědčeno, že má smysl přizpůsobovat svoje pokyny výukovým stylům jednotlivých studentů. Nejeden student mi řekl, že dává přednost podcastům před knihami, protože je sluchový typ. Rozhodli jste se tuto knihu klasicky číst, protože se vnímáte jako verbální nebo vizuální studijní typ?

Výukové styly mají jen jednu drobnou vadu. Je to mýtus.

Jeden přístup ke standupu však Steve odepsal: psaní. To nebyl jeho styl. Psaní nesnášel, protože mu nešlo přirozeně: „Bylo to těžké, strašně těžké.“

Loni jsem odevzdal scénář a ve studiu v něm nezměnili jediné slovo. To slovo, které nezměnili, bylo na straně 87.

VSTOUPIT DO ARÉNY

Ilustrace: Liz Fosslien

ZÁMĚRNÁ TRAPNOST

KOUSNOUT SE DO JAZYKA