Ashlee Vance

ELON MUSK

Tesla, SpaceX a hledání fantastické budoucnosti

Copyright © 2015 by Ashlee Vance

All rights reserved.

Podle anglického originálu Elon Musk: Tesla, SpaceX, and the Quest for a Fantastic Future vydalo v edici Hvězdy nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědný redaktor Petr Koubský

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Grafická úprava Suet Yee Chong, David Dvořák

Sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-elon-musk]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #knihamusk

© Jan Melvil Publishing, 2015, 2018

ISBN 978-80-87270-77-6

Pro mámu a tátu. Díky za všechno.

1

ELONŮV SVĚT

„MYSLÍTE, ŽE JSEM ŠÍLENÝ?“

Tu otázku mi položil Elon Musk skoro na konci dlouhé večeře v jedné špičkové seafood restauraci v Silicon Valley. Do podniku jsem dorazil jako první a v klidu se usadil se sklenicí gintoniku. Věděl jsem, že Musk chodívá na schůzky pozdě. Po zhruba čtvrthodince se objevil, na sobě kostičkovanou košili, značkové džíny a kožené polobotky. Měří 185 centimetrů, ale zeptejte se kohokoliv, kdo ho zná, a potvrdí vám, že vypadá ještě mnohem vyšší. Má neobyčejně široká ramena a celkově statnou, bytelnou postavu. Očekávali byste, že své figury využije a do místnosti vkráčí se sebejistotou alfa samce. Opak je pravdou, působí téměř plaše. Při chůzi lehce klopí hlavu, a když dojde ke stolu, jen rychle pozdraví, podá mi ruku a pak zapadne do křesílka. Teprve po několika minutách se uvolní a začne vypadat v pohodě.

Na večeři mě pozval Musk, chtěl se mnou něco projednat, nebo spíš vyjednat. Před rokem a půl jsem ho informoval, že mám v plánu o něm napsat knihu. On mě informoval, že nemá v plánu se mnou spolupracovat. Odmítnutí mě mrzelo, ale o to urputněji jsem se vrhl do klasické reportérské práce. Mám-li tu knihu napsat bez něj, tak ať. Spousta lidí z Muskových firem Tesla Motors a SpaceX odešla a budou ochotni mluvit. Taky jsem znal řadu jeho přátel. Rozhovor stíhal rozhovor, plynul měsíc za měsícem, do práce na knize bylo zapojeno už asi dvě stě lidí, když se mi Musk ozval znovu. Zavolal mi domů a sdělil, že se situace může dál odvíjet jedním ze dvou způsobů: buď mi může život velice zkomplikovat, nebo mi s knihou přece jen bude pomáhat. Je ochoten spolupracovat, pokud si bude moci knihu před vydáním přečíst a doplnit poznámky pod čarou. Nechtěl do mého textu zasahovat, ale chtěl mít možnost upřesnit věci, které by se mu zdály fakticky nesprávné. Chápal jsem, kde se vzal jeho náhlý zájem. Musk chtěl mít možnost kontroly nad prezentací svého životního příběhu. Jako člověka s vědeckým způsobem myšlení by ho taky doháněl k šílenství pohled na nějakou faktickou chybu. A chyba vytištěná na stránce knihy by jeho duši sžírala navždy. Jeho pohledu jsem sice rozuměl, ale nemohl jsem mu dát knihu přečíst – z profesionálních, osobních i ryze praktických důvodů. Musk má svou verzi pravdy a ta se ne vždy shoduje s verzí pravdy, o které je přesvědčen zbytek světa. Navíc má sklony i na nejjednodušší otázky odpovídat košatě a složitě, takže vyhlídka na třicetistránkové poznámky pod čarou byla až příliš reálná. Nicméně jsme se dohodli, že se sejdeme na večeři, o všem si pohovoříme a uvidíme, jak dál.

Debata u večeře se nejprve točila kolem pracovníků pro styk s veřejností neboli PR. Musk je známý tím, že jich má velkou spotřebu, a firma Tesla právě sháněla nového komunikačního šéfa. „Kdo je nejlepší PR člověk na světě?“ zeptal se svým typicky muskovským způsobem. Pak jsme mluvili o našich společných známých, o Howardu Hughesovi a o továrně Tesla. Když přišel číšník objednat jídlo, Musk požádal, aby mu doporučil něco, co by vyhovovalo jeho nízkosacharidové dietě. Vybral si smaženého humra v sépiovém inkoustu. Chystal se k jídlu a my se stále nedostali k naší záležitosti. Místo toho se rozpovídal o věci, která mu nedá spát – totiž že spoluzakladatel a šéf Googlu Larry Page by docela dobře mohl vyrobit množství inteligentních robotů potenciálně schopných zničit lidstvo. „Tohle mi opravdu dělá starosti,“ řekl Musk. Neuklidňovalo ho ani to, že byli s Pagem blízcí přátelé a že ho považoval v zásadě za dobrého člověka, žádného zloducha. V tom právě podle něj spočíval problém. Page prý totiž díky své přátelské povaze předpokládá, že nás stroje budou vždycky poslouchat na slovo. „Já ale nejsem tak optimistický,“ pokračoval Musk, „mohl by nešťastnou náhodou vyrobit něco ďábelského.“ Přinesli nám jídlo a Musk ho snědl. Tedy spíš ho na několik obrovitých kousnutí rychle zlikvidoval. Ve snaze udržet ho v dobré náladě jsem mu podal ze svého talíře pořádný kus steaku. Povedlo se ... asi na devadesát vteřin. Maso. Raf. Konec.

Chvíli trvalo, než se mi podařilo Muska odvést od katastrofického scénáře umělé inteligence k našemu aktuálnímu tématu. Když jsme přešli ke knize, začal mě Musk oťukávat. Chtěl detailně znát důvody, které mě vedly k psaní knihy o něm, zvažoval mé úmysly. Konečně jsem se mohl chopit slova. Adrenalin ve spojení s ginem vykonal své a já spustil své pečlivě připravené sáhodlouhé kázání o všech možných důvodech, proč by mě Musk měl nechat proniknout hluboko do svého života, ale současně nemít nad textem žádnou kontrolu, kterou na oplátku žádal. Připomínal jsem přirozené limity rozsahu poznámek pod čarou, jeho fanatický smysl pro kontrolu i potenciální ztrátu své novinářské integrity. K mému neskonalému údivu mě Musk po pár minutách přerušil a prostě řekl „okay“. Jednou z věcí, kterých si Musk velmi považuje, je odhodlanost. Respektuje lidi, kteří se nevzdávají, i když byli jednou odmítnuti. O pomoc s knihou ho přede mnou žádaly desítky jiných novinářů. Já však byl jediný neúnavný otrava, který i přes Muskovo počáteční zamítnutí pokračoval. Zřejmě se mu to líbilo.

Večeře pokračovala dál v příjemném rozhovoru, s Muskem devastujícím nízkosacharidovou dietu. Objevil se číšník s dezertem – gigantickým výtvorem ze žluté cukrové vaty. Musk se do něj pustil, s chutí odtrhával kusy nadýchané sladké hmoty. Bylo ujednáno. Musk mi dovolil kontaktovat manažery ve svých firmách, své přátele i členy své rodiny. Jednou za měsíc se bude se mnou scházet na večeři, a to tak dlouho, dokud nebude kniha hotová. Bylo to poprvé, co nechal Musk nějakého novináře nahlédnout do vnitřního fungování svého světa. Dvě a půl hodiny uplynuly. Musk položil ruce na stůl a začal se zvedat. A tehdy se uprostřed pohybu zastavil a položil mi tu neuvěřitelnou otázku: „Myslíte, že jsem šílený?“ Absurdnost té situace mě na vteřinu zbavila slov. Všechny synapse v mozku se mi rozžhavily ve snaze zjistit, jestli to je nějaká hádanka či závěrečný úskok. Jaká je správná odpověď? Teprve po dlouhých hodinách, jež jsem s Muskem v budoucnu strávil, jsem přišel na to, že podobné otázky jsou určeny spíš jemu samému. Nic, co bych řekl, by nemělo nějaký zvláštní vliv. Musk se ještě naposledy zastavil a nahlas uvažoval, zda mi má věřit – pak mi pohlédl do očí, aby si svůj názor potvrdil. O vteřinu později jsme si už potřásli rukama a Musk odjel v červeném sedanu Tesla Model S.

JAKÁKOLIV STUDIE ELONA MUSKA musí začít v ústředí firmy SpaceX ve městě Hawthorne – předměstí Los Angeles nacházejícím se pár kilometrů od mezinárodního losangeleského letiště. Právě tam návštěvníci najdou dva obrovité plakáty Marsu visící na stěnách chodby vedoucí do Muskovy kanceláře. Na plakátu vlevo je Mars tak, jak vypadá dnes – nehostinná studená červená planeta. Plakát vpravo ukazuje Mars s obrovskými zelenými pevninami obklopenými oceány. Na planetě byla zvýšena teplota a celkově se transformovala tak, aby vyhovovala životu lidí. Musk má v plánu opravdu toto všechno uskutečnit. Za svůj životní cíl si stanovil učinit z lidstva vesmírné kolonizátory. „Chtěl bych jednou umírat s vědomím, že lidstvo má před sebou nadějnou budoucnost,“ řekl. „Pokud vyřešíme otázku udržitelné energie a vydáme se po cestě k multiplanetárnímu životu, pokud dokážeme fungovat jako soběstačná civilizace na jiné planetě – a tak se vypořádáme s nejhorším možným scénářem lidstva na Zemi, možným vyhynutím lidského druhu – pak,“ a tady na okamžik umlkl, „myslím, to bude opravdu dobré.“

Zní-li některé věci, které Musk říká nebo dělá, absurdně, je to proto, že na jednu stranu opravdu absurdní jsou. Například bezprostředně před výše popsaným „projevem“ mu jeho asistentka přinesla kornout se zmrzlinou, načež on zaujatě hovořil o záchraně lidstva, zatímco mu z dolního rtu ukapávala zmrzlina.

Zápal, s jakým se Musk vrhal do realizace nerealizovatelných věcí, mu v Silicon Valley vynesl pozici poloboha. Ostatní šéfové zavedených firem, například Page, o něm mluvili s posvátnou úctou v hlase. Začínající podnikatelé dychtili „být jako Elon“ přesně tak, jako se v minulých letech snažili napodobovat Steva Jobse. Jenže Silicon Valley funguje v poněkud deformované verzi reality a za hranicemi jeho sdílených fantazií bývá Musk považován za mnohem kontroverznější osobu. Je to ten chlap s elektrickými auty, solárními panely a falešnými nadějemi na prodej vesmírných raket. Kdepak Steve Jobs. Musk je sci-fi verzí P. T. Barnuma, který neuvěřitelně zbohatl na lidském strachu a sebeznechucení. Kupte si Teslu. Zapomeňte na chvíli na spoušť, kterou jsme na Zemi udělali.

Poměrně dlouho jsem byl stoupencem toho druhého tábora. Musk mě fascinoval jako snílek s dobrými úmysly – řádný člen technoutopistického klubu v Silicon Valley. V této skupině je směsice přívrženců Ayn Randové a technologických absolutistů, kteří svůj hyperlogický světonázor považují za Odpověď na všechno. Kdybychom jim stále nepřekáželi, vyřešili by všechny problémy lidstva. Jednoho dne, jistě již brzy, budeme umět nahrát své mozky do počítačů, dát si pauzu a nechat dokonalé algoritmy, aby se o vše postaraly. Některé z jejich myšlenek jsou inspirativní a jejich práce přinesla mnoho užitečného. Se svými klišé a schopností hodiny tlachat o ničem však bývají únavní. Ještě víc pak znepokojuje jejich základní idea, že člověk je ze své podstaty vadný a lidstvo představuje břemeno, se kterým bude potřeba v náležitý čas něco zásadního udělat. Když jsem někdy Muska zastihl na nějaké akci v Silicon Valley, bývaly jeho okázalé proslovy často jako vystřižené z technoutopistické čítanky. Nejvíce mě ale znepokojoval fakt, že Muskovy „svět zachraňující“ společnosti vůbec nevypadaly, že by se jim vedlo nějak dobře.

Jenže začátkem roku 2012 si i takoví cynikové jako já museli všimnout, co se kolem Muska děje. Jeho kdysi dlouze kritizovaným podnikům se dařilo v dosud nevídaných věcech. SpaceX doručila na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) modul s nákladem a bezpečně jej dopravila zpátky na Zem. Firma Tesla Motors vyrobila Model S, elegantní sedan výhradně na elektřinu, který celému automobilovému odvětví vyrazil dech – a manažeři v Detroitu rychle vystřízlivěli. Tyto dva počiny povznesly Muska mezi elitní skupinu obchodních titánů. Jen Steve Jobs si mohl nárokovat podobný úspěch ve dvou zcela odlišných odvětvích, když kdysi v tomtéž roce uvedl na trh nový počítač Apple a současně filmový trhák studia Pixar. Ale Musk nezůstal jen u toho. Byl i předsedou správní rady a největším akcionářem SolarCity, prudce rostoucí společnosti v segmentu solární energie, která se právě chystala vstoupit na burzu. Muskovi se nějakým záhadným způsobem podařilo realizovat největší technologický pokrok za poslední desetiletí, a to zároveň v kosmickém, automobilovém i energetickém odvětví.

Právě v roce 2012 jsem se rozhodl sám zjistit, co je ten Musk vlastně zač, a napsat o něm velkou reportáž pro Bloomberg Businessweek. V této etapě Muskova života měla vše kolem něj na starost jeho asistentka a loajální spolupracovnice Mary Beth Brownová. Ta mě pozvala na návštěvu jeho království, o němž jsem pak v reportáži mluvil jako o Musk Landu.

Každý, kdo přijede do Musk Landu poprvé, nechápavě kroutí hlavou. Podle instrukcí zaparkujete v Hawthorne na Rocket Road č. 1, kde má společnost SpaceX své ústředí. Těžko si představit, že by v Hawthorne mohla sídlit nějaká progresivní firma. Je to pochmurná část okresu Los Angeles. Mezi rozlehlými průmyslovými areály vypadajícími, jako by je postavilo architektonické Hnutí za nudné krabice, se tísní skupiny nevábných domů, nevábných obchodů a nevábných restaurací. Opravdu Elon Musk zasadil svoji firmu doprostřed takového dreku? Pak ale uvidíte obdélníkovou stavbu zabírající plochu pěti hektarů, celou ostentativně bílou ve znamení „Jednota těla, duše a mysli“, a začne vám to dávat smysl. Tohle je hlavní budova SpaceX.

Stačí projít vchodem budovy SpaceX a pochopíte velikost toho, co Elon Musk dokázal. Uprostřed Los Angeles vybudoval kompletní továrnu na výrobu kosmických raket. A v téhle továrně se nevyrábí vždy jen jedna raketa. Ne. Staví se tu mnoho raket, celý konstrukční a výrobní proces probíhá od začátku do konce zde. Továrnu tvořil obrovský společný pracovní prostor. V zadní části haly byly velké zásobovací rampy, kam se navážely stohy kovových dílců, jež pak putovaly k svařovacím strojům dvě patra vysokým. Po jedné straně sídlili technici v bílých pláštích vyrábějící motherboardy, rádiové přístroje a další elektroniku. Další pracovníci byli ve speciálních skleněných vzduchotěsných kabinách, kde vyráběli moduly, které rakety ponesou na Mezinárodní vesmírnou stanici. Potetovaní muži se šátky na hlavách si pouštěli na plné pecky cosi od Van Halen a natahovali elektrické kabely kolem raketových motorů. V řadě za sebou ležela zkompletovaná těla raket, připravená k naložení na tahače. Další rakety v jiné části haly čekaly na nátěr bílou barvou. Bylo těžké přehlédnout celou halu naráz. Kolem nejrůznějších bizarních strojů vířily stovky lidí v neustálém pohybu.

Toto je pouze budova Musk Landu číslo jedna. SpaceX koupil i několik dalších; šlo o bývalé objekty továrny Boeing, kde se vyráběly trupy letounů 747. Jedna z nich má obloukovitou střechu a vypadá jako letecký hangár. Dnes tu je výzkumné, vývojové a konstrukční středisko firmy Tesla Motors. Tady vznikl návrh sedanu Model S i jeho následovníka, SUV s názvem Model X. Na parkovišti vedle střediska zřídila Tesla Motors jednu ze svých dobíjecích stanic, kde si mohou losangeleští řidiči zdarma nabít baterii svého vozu. Stanici najdete snadno, protože u ní Musk nechal nainstalovat monumentální bíločervený obelisk s logem Tesla Motors tyčící se uprostřed dekorativního bazénku.

V konstrukčním středisku se konalo mé první interview s Muskem. Tehdy jsem začal mít představu o způsobu jeho vyjadřování a fungování vůbec. Je sebejistý, ale ne vždy se mu to daří dát najevo. Na začátku spíš máte dojem, že je nesmělý a cítí se nesvůj. V jeho řeči se ještě stále trochu projevuje jihoafrický přízvuk, ale tento půvabný prvek nestačí k vyvážení přerývavého stylu jeho mluvy. Jako mnoho techniků či fyziků se ve snaze o co nejpřesnější formulace zasekává v řeči. Často zabředne do nějakého exotického vědeckého tématu, aniž by poskytl nápovědu nebo jednodušší vysvětlení. Musk očekává, že s ním udržíte krok. Rozhovor s ním však není nepříjemný, naopak. Při řeči vtipkuje a umí být opravdu okouzlující. Při každém setkání s ním však cítíte, že sleduje nějaký záměr, není v tom nezávazná lehkost. (Trvalo to ale nejméně dalších třicet hodin rozhovorů, než se Musk skutečně uvolnil a nechal mě poznat odlišnou, hlubší úroveň své mentality a osobnosti.)

Většina prominentních CEO má kolem sebe pořád spoustu poskoků. Musk se po Musk Landu zpravidla pohybuje sám. A tohle už není chlapík, který rozpačitě vstupuje do restaurace. Tady z jeho chůze vyzařuje autorita, je jasné, že to zde řídí. Vykládali jsme si, zatímco jsme procházeli přes hlavní halu konstrukčního střediska. Musk prohlížel prototypy dílů a vozidel. Na každém pracovišti se k Muskovi nahrnuli zaměstnanci a chrlili ze sebe informace. Soustředěně naslouchal, v duchu je vyhodnocoval, a když byl spokojený, pokývl hlavou na souhlas. Lidi se vrátili zpátky k práci a Musk se přesunul na další informační zastávku. Přišel za ním šéfdesignér Tesly Franz von Holzhausen a chtěl znát Muskův názor na nové pneumatiky a disky, které přišly pro Model S, a něco ohledně uspořádání sedadel v Modelu X. Hovořili a pak zašli do zasedačky, kde prodejci špičkového grafického softwaru připravili pro Muska prezentaci. Chtěli mu předvést novou 3D renderovací technologii, se kterou by mohli v Tesle vyladit lakovaný povrch virtuálního Modelu S a ve velkém detailu například vidět, jak si na karoserii auta pohrávají stíny a světla ulice. Inženýři Tesly o ten software moc stáli, ale potřebovali Muskův souhlas. Prodejci se snažili Muska přesvědčit o přínosech svého produktu, když jejich litanie přehlušil zvuk vrtaček a obřích průmyslových ventilátorů. Musk, oblečený v džínách, černém triku a kožených polobotkách, což je jeho pracovní uniforma, si musel na demonstraci nasadit 3D brýle a vypadal, že to na něj neudělalo dojem. Řekl, že o tom bude přemýšlet, a bez prodlení se vydal za zdrojem toho hlasitého zvuku – do dílny v zadní části haly, kde inženýři Tesly chystali lešení pro deset metrů vysoké dekorativní sloupy, které měly stát u dobíjecích stanic. „Tenhle vypadá, že přežije hurikán stupně pět. Udělejte to trochu štíhlejší.“ Nakonec jsme s Muskem naskočili do jeho auta – černého Modelu S – a odfrčeli zpátky k hlavní budově SpaceX. „Mám dojem, že se dneska chytří lidi hrnou hlavně do věcí kolem internetu, financí nebo práva,“ uvažoval cestou Musk. „Pak se není co divit, že za poslední dobu vidíme tak málo inovací.“

MUSK LAND BYL SKUTEČNÉ ZJEVENÍ. Do Silicon Valley jsem přišel v roce 2000 a nakonec jsem se usadil ve čtvrti Tenderloin v San Francisku. Je to jedna z těch částí města, kterým byste se podle doporučení místních měli rozhodně vyhnout. Bez problémů tu narazíte na chlapa, co si mezi zaparkovanými auty stahuje kalhoty, aby si ulevil, jiný týpek bude nepříčetně mlátit hlavou do stěny autobusové zastávky. V zastrčených barech poblíž místních striptýzových klubů najíždějí transvestiti na zvědavé byznysmeny a opilci mají ve zvyku v neděli po ránu usnout na lavičce a nelámat si hlavu s kontrolou svých střev. Je to drsná a zemitá čtvrť, a jak se ukázalo, výborně se tady sledoval zánik internetové bubliny.

Honba za ziskem provází celou historii San Franciska. Městem se stalo díky zlaté horečce a ani katastrofální zemětřesení jeho ekonomickou lačnost nadlouho nezpomalilo. Nenechte se oklamat atmosférou hippies. Rytmus tohoto místa je dán střídáním ekonomické prosperity a krize. A v roce 2000 zachvátil San Francisko boom všech boomů, honba za ziskem dosáhla vrcholu. Byla to báječná doba, prožívat spolu se všemi obyvateli města jejich sen o rychlém zbohatnutí. Internetové šílenství. Pulzy energie z tohoto všeobecně sdíleného přeludu byly přímo hmatatelné, neustálý šum vibroval celým městem. A já byl přímo v centru té nejzvrhlejší části San Franciska a pozoroval, jak vysoko a nízko se lidé jsou schopni dostat, když propadnou mamonu.

Příběhy o bláznivých podnikatelských projektech z té doby jistě dobře znáte. Kdo chtěl založit prosperující společnost, nemusel už vyrábět něco, co by ostatní lidé chtěli kupovat. Stačilo mít nápad na cokoliv spojeného s internetem, vyhlásit ho do světa a už tu byli dychtiví investoři, kteří váš experiment zafinancovali. Cílem bylo získat co nejvíc peněz za co nejkratší dobu, protože každý věděl, nebo alespoň podvědomě tušil, že realita na sebe nenechá dlouho čekat.

Osazenstvo Silicon Valley bralo frázi „pracuj tak usilovně, jako si hraješ“ doslova. Od dvacetiletých, třicetiletých i čtyřicetiletých se očekávalo, že budou v práci i v noci. Kanceláře se proměnily v dočasné domovy a osobní hygiena byla zavržena. Je to zvláštní, ale dokázat, aby Nic vypadalo jako Něco, vyžadovalo spoustu práce. Když konečně přišel čas na relax, nabízela se spousta možností pro totální úlety. Nové „hot“ firmy a velké mediální domy se předháněly, kdo uspořádá ještě bláznivější párty. Tradiční společnosti se pokoušely nezůstat pozadu, pravidelně si pronajímaly koncertní prostory a objednávaly tanečnice, akrobaty, občerstvení, drinky a populární kapelu Barenaked Ladies. Mladí inženýři se sem hrnuli, aby si dali zadarmo Jacka Danielse s kolou, a pak si na záchodě sjeli lajnu kokainu. Urvat peníze a starat se jen o sebe, jedině o tyhle věci tenkrát šlo.

Zatímco dobré časy byly zachyceny a popsány velice podrobně, o následných špatných časech se moc nemluví. Není se co divit, je příjemnější vzpomínat na bláznivé výstřednosti než na spoušť, která po nich zbyla.

Pro zachování objektivity tedy musím napsat, že po náhlém krachu internetového boomu se San Francisco a Silicon Valley propadly do hluboké deprese. Nekonečné večírky skončily. Ulicemi Tenderloinu se už v šest ráno neprocházely prostitutky, které by dojíždějícím do práce nabízely „ranní lásku“. („Tak pojď, zlato! Je to lepší než kafe!“) Místo Barenaked Ladies vám na obchodních akcích občas zahrál nějaký místní revival band připomínající Neila Diamonda, zadarmo jste dostali akorát tričko a trapný pocit.

Celý průmysl špičkových technologií neměl představu, co se sebou udělat. Rizikoví investoři, kteří naletěli během internetové bubliny, ze sebe nechtěli dělat ještě větší pitomce, a tak úplně přestali investovat do nových podniků. Velké podnikatelské myšlenky nahradily naprosto nicotné nápady. Jako by Silicon Valley nastoupilo hromadně na odvykačku. Zní to melodramaticky, ale je to tak. Milion chytrých hlav uvěřilo, že vynalézá budoucnost. A pak – bum! Bublina splaskla. Najednou začalo být moderní hrát na jistotu.

Důkaz inovační malátnosti najdeme ve společnostech a myšlenkách, jež během toho období vznikaly. Jistě, objevil se Google a kolem roku 2002 začal pořádně prosperovat – ale to byla zcela mimořádná výjimka. Mezi Googlem a iPhonem, který v roce 2007 uvedl Apple, zela propast plná neúspěšných podniků. A tehdejší nové projekty, Facebook nebo Twitter, už ani vzdáleně nepřipomínaly své předchůdce – Hewlett-Packard, Intel, Sun Microsystems, kteří vyráběli fyzické produkty a zaměstnávali desetitisíce lidí. V následujících letech se cíl změnil. Už nešlo o to, brát na sebe riziko, vytvářet nová odvětví a realizovat velké myšlenky, ale vydělat peníze snadnějším způsobem. Bavit spotřebitele a co nejvíce využívat jednoduché aplikace a reklamy. „Nejlepší mozky mé generace vymýšlejí, jak lidi přimět, aby klikali na reklamy,“ posteskl si mi tehdy Jeff Hammerbacher, jeden z prvních vývojářů Facebooku. „Je to na prd.“ Silicon Valley začalo vypadat spíš jako Hollywood. A spotřebitelé, kterým byly jeho služby určeny, se obrátili do sebe a začali být posedlí svým virtuálním životem.

Jedním z prvních, kteří upozornili, že by stagnace inovací mohla signalizovat mnohem větší problém, byl Jonathan Huebner, fyzik pracující pro Pentagon v Naval Air Warfare Center v kalifornském China Lake. Huebner vypadá jako televizní ztvárnění obchodníka se zbraněmi. Je středního věku, štíhlý, holohlavý, nejraději chodí v maskovacích khaki kalhotách, hnědé košili a plátěné khaki vestě. Již od roku 1985 navrhuje zbraňové systémy, takže má přístup k těm nejmodernějším technologiím kolem materiálů, energetiky a softwaru. Po internetovém boomu začal být alergický na neslané-nemastné inovace, které se mu dostávaly na stůl. V roce 2005 zveřejnil Huebner článek „A Possible Declining Trend in Worldwide Innovation“ (Možný klesající trend v celosvětových inovacích), který byl svědectvím o neblahé situaci Silicon Valley, nebo přinejmenším důrazným varováním.

K popisu tehdejšího stavu inovací použil Huebner metafory stromu. Člověk už vyšplhal po hlavním kmeni a přelezl nejsilnější větve, tedy využil ty skutečně převratné myšlenky, které změnily svět – kolo, elektřinu, letadlo, telefon nebo tranzistor. Teď balancujeme na kraji tenčích větví v koruně stromu a zpravidla jen vylepšujeme minulé vynálezy. Ve svém článku Huebner tento fakt dokládá – ukazuje postupný statistický pokles zásadních, takzvaných život měnících inovací. „Domnívám se, že pravděpodobnost, že objevíme další z kategorie stovky nejzásadnějších vynálezů lidstva, se stále snižuje,“ řekl mi Huebner v jednom rozhovoru. „Inovace patří mezi vyčerpatelné zdroje.“

Huebner předpověděl, že lidem bude trvat zhruba pět let, než pochopí plný dosah jeho úvah, a tato prognóza se vyplnila téměř přesně. Kolem roku 2010 začal Peter Thiel, spoluzakladatel PayPalu a jeden z prvních investorů do Facebooku, propagovat myšlenku, že technologické odvětví lidi zklamalo. Výrok „Chtěli jsme létající auta, místo toho jsme dostali 140 znaků“ se stal sloganem jeho investiční společnosti Founder Fund. V eseji „What Happened to the Future“ (Co se stalo budoucnosti) Thiel se svými kolegy popisuje, jak Twitter s jeho 140znakovými zprávami a podobné „vynálezy“ veřejnost zklamaly. Tvrdil, že science fiction, která kdysi budoucnost oslavovala, se ukázala jako naprostá antiutopie, protože lidé už na možnost, že by technologie mohla změnit svět, nepohlížejí s optimismem

Než jsem poprvé navštívil Musk Land, pod podobné názory bych se bez rozmyšlení podepsal. Vzhledem k tomu, že Musk nějak razantně své plány a aktivity neprezentoval, jen málo lidí zvenčí se do jeho továren dostalo, málokdo viděl jeho výzkumná a vývojová centra či prototypové dílny. Málokdo zaznamenal rozsah jeho činnosti na vlastní oči. Najednou tu byl člověk, který využil étos Silicon Valley, jak postupovat rychle a bez byrokratické hierarchie, k vylepšení velkých fantastických strojů a který usiluje o potenciálně převratné, dlouho očekávané inovace.

Podle všeho měl Musk také upadnout do té všeobecné malátnosti. V roce 1995 naskočil na vlnu internetové mánie, když jako čerstvý absolvent založil firmu s názvem Zip2 – primitivního křížence Google Maps a spotřebitelského průvodce Yelp. Tento první podnikatelský počin se stal velkým hitem. V roce 1999 koupila Zip2 společnost Compaq za 307 milionů dolarů. Musk osobně z prodeje získal asi 22 milionů a skoro kompletně je použil na další investici – do startupu, který se později přeměnil v PayPal. Když v roce 2002 koupila PayPal společnost eBay za 1,5 miliardy dolarů, Musk jakožto největší akcionář PayPalu získal fantastické bohatství.

Ale místo aby se potloukal po Silicon Valley a propadl stejné letargii jako ostatní, Musk se sbalil a odjel do Los Angeles. Obecně vžitý názor tou dobou velel klidně se nadechnout a počkat na další velkou věc, která bezpochyby přijde. Musk se odmítl touto logikou řídit a vrazil sto milionů dolarů do SpaceX, sedmdesát milionů do Tesly a deset milionů do SolarCity. Jenže zpočátku to byly doslova mašiny na polykání peněz. Těžko si mohl vymyslet rychlejší způsob, jak se svého pohádkového bohatství zbavit: jediný vlastník ultrarizikových firem, tím rizikovějších, že šlo o supersložité hmotné produkty, navíc vyvíjené a vyráběné ve dvou nejdražších místech světa, v Los Angeles a Silicon Valley. Kdekoliv to bylo možné, vyráběly Muskovy firmy věci od základu nově a pokoušely se přehodnotit většinu zavedených konceptů – v kosmickém, automobilovém i solárním průmyslu.

Se SpaceX Musk bojuje proti gigantům amerického vojenskoprůmyslového komplexu, včetně takových společností jako Lockheed Martin nebo Boeing. Bojuje i proti celým zemím – zejména Rusku a Číně. SpaceX si ve svém oboru získal pověst nízkonákladového dodavatele. Ale to by samo o sobě k vítězství nestačilo. Kdo chce uspět v leteckém a kosmickém průmyslu, musí se umět vypořádat se změtí politiky, známostí a protekcionismu – praktikami podrývajícími samotné základy kapitalismu. S podobnými problémy se potýkal Steve Jobs, když přišel na trh s iPody a iTunes, a postavil se tím proti nahrávacímu průmyslu. Jenže nabručení luddité v hudebním průmyslu byli selanka v porovnání s nepřáteli, kterým čelí Musk. Ti se živí výrobou zbraní a ovládáním států. SpaceX testuje opakovaně použitelné rakety, které dokážou vynést náklad do vesmíru a pak se vrátit na Zem přímo na odpalovací místo. Podaří-li se firmě tuto technologii dotáhnout do praktické použitelnosti, zasadí všem svým konkurentům zničující ránu. Téměř určitě vytlačí z raketového průmyslu některé zavedené hráče a ze Spojených států se stane světový lídr v nákladní i osobní dopravě do kosmu. Tato hrozba, myslí si Musk, mu přinesla spoustu urputných nepřátel. „Seznam lidí, kterým by nevadilo, kdybych zmizel ze světa, stále roste,“ řekl. „Moje rodina se bojí, že mě nechají zavraždit Rusové.“

S Tesla Motors se Musk pokusil zásadně změnit způsob výroby a prodeje aut a současně vybudovat celosvětovou distribuční síť „paliva“. Namísto hybridních elektromobilů, které jsou v Muskově žargonu „suboptimálním kompromisem“, se snaží Tesla vyrábět čistě elektrická auta, která budou spotřebitelským hitem a zároveň budou posunovat technologické hranice. Tesla svá auta neprodává prostřednictvím dealerů. Prodávají se na webu a v luxusních obchodech, podobných těm, jež provozuje například Apple, umístěných ve vybraných obchodních centrech. Tesla také nemá v plánu extrémně vydělávat na servisu svých vozidel. Elektromobily nepotřebují výměny oleje a další údržbu běžnou u tradičních vozů. Je to právě model přímého prodeje, co obchodníky s auty nejvíce dráždí. Byli zvyklí se svými zákazníky smlouvat a generovat zisky z přemrštěných cen za servis. Dobíjecí stanice Tesly dnes najdete na všech hlavních tazích v USA, Evropě i v Asii. Za dvacet minut napumpují do auta „šťávu“ na stovky kilometrů. Tyto takzvané superchargery jsou napájeny solárními panely a majitelé Tesel nemusejí za použití nic platit. Zatímco většina americké infrastruktury upadá, Musk buduje futuristický komplexní dopravní systém, který možná Spojeným státům umožní předstihnout zbytek světa. Muskova vize a v poslední době i její realizace kombinuje to nejlepší z Henryho Forda a Johna D. Rockefellera.

Firma SolarCity, do níž Musk investoval, je největší na světě v oblasti financování a instalace solárních panelů pro spotřebitele i podniky. Musk pomohl přivést ideu SolarCity na svět a působí jako předseda správní rady. Společnost řídí jeho bratranci Lyndon a Peter Riveové. SolarCity se podařilo docílit nižších cen za energii, než má většina energetických společností a vlastně se sama stala významným energetickým dodavatelem. V době, kdy docházelo s alarmující pravidelností ke krachům různých „clean-tech“ podniků, vybudoval Musk dvě z nejúspěšnějších společností na poli čisté energie na světě. Impérium továren, desetitisíců zaměstnanců a průmyslové moci má dnes silnou pozici vůči zavedeným hráčům a z Muska učinilo jednoho z nejbohatších mužů planety, s majetkem kolem deseti miliard dolarů.

Po návštěvě Musk Landu se mi začalo vyjasňovat, jak tohle všechno Musk dokázal. Jeho vize „dopravit člověka na Mars“ možná někomu připadne přehnaná, bláznivá, ale Muskovi poskytla jedinečnou výzvu pro všechny jeho podniky. Je to konečný cíl, který vytváří sjednocující princip nad vším, co dělá. Zaměstnanci všech tří společností si jsou tohoto principu vědomi a vědí také, že se snaží den co den dosáhnout nedosažitelného. Když Musk stanoví nerealistické cíle, když lidem nadává a dře z nich kůži, bere se to – do jisté míry – jako součást projektu Mars. Někteří zaměstnanci ho za to zbožňují. Jiní ho kvůli tomu nesnášejí, ale z čirého respektu k jeho osobě a jeho poslání také zachovávají loajalitu. Musk má něco, co mnoho podnikatelů v Silicon Valley postrádá – smysluplný pohled na svět. Je to génius posedlý největším cílem, který si kdy kdo vymyslel. Není ani tak podnikatel honící se za větším bohatstvím jako spíš generál ženoucí své šiky za vítězstvím. Zatímco Mark Zuckerberg vám chce pomáhat sdílet s přáteli fotky vašich dětí, Musk chce... hmm... zachránit lidskou rasu před sebezničením nebo vyhynutím.

Způsob života, který si Musk zavedl, aby všechny své aktivity zvládl, vypadá až neskutečně. Typický týden začíná ve svém domě v Bel Air. V pondělí pracuje celý den ve SpaceX. V úterý začne ve SpaceX, pak sedne do svého tryskáče a letí do Silicon Valley. Dva dny stráví v Tesle, která má kanceláře v Palo Altu a továrnu ve Fremontu. V severní Kalifornii nemá dům, a tak přespává v luxusním hotelu Rosewood nebo u některých ze svých přátel. Když chce být u přátel, Muskova asistentka pošle stručný mail s otázkou: „Pokoj pro jednoho?“ Odpoví-li přátelé „ano“, Musk pozdě večer zazvoní u jejich dveří. Většinou spí v ložnici pro hosty, ale někdy prý odpadne přímo na gauči v obýváku, když se předtím trochu odreagoval nějakou videohrou. Ve čtvrtek je zpátky v Los Angeles a SpaceX. S bývalou manželkou Justine má ve střídavé péči pět malých kluků (dvojčata a trojčata) – má je na starosti čtyři dny v týdnu. Každý rok si vyhodnocuje množství času stráveného týdně v letadle – pomáhá mu to získat představu, zda se mu věci nevymykají z rukou. Na mou otázku, jak dokáže tak náročný časový rozvrh přežít, Musk odpověděl: „Měl jsem těžké dětství. To mi teď asi pomáhá.“

Během jedné páteční návštěvy Musk Landu musel Musk náš rozhovor vtěsnat před odjezd na rodinné kempování v národním parku Crater Lake v Oregonu. Bylo už skoro osm večer, když Musk naložil své kluky a jejich chůvy do svého soukromého letadla. Plán měl takový, že v místě příletu budou čekat řidiči, kteří je dovezou za jeho kamarády v kempu. Ti už za černočerné tmy pomohou Muskovu klanu vybalit a utábořit se. Přes víkend se bude chodit na výlety. Pak odpočinek skončí. V neděli odpoledne Musk s chlapci odletí zpátky do Los Angeles. Pak už sám letí na večer do New Yorku. Přespat a v pondělí rovnou do ranních talk show. Schůzky, e-maily. Spánek. V úterý ráno let zpátky do Los Angeles. Práce ve SpaceX. V úterý odpoledne let do San José a návštěva továrny Tesla Motors. Ještě téhož večera let do Washingtonu na schůzku s prezidentem Obamou. Ve středu večer let zpátky do Los Angeles. Pár dnů práce ve SpaceX. Pak víkendová konference pořádaná prezidentem Googlu Erikem Schmidtem v Yellowstonu. V té době se Musk právě rozešel se svou druhou manželkou Talulah Rileyovou a pokoušel se vykalkulovat, zda do toho všeho může včlenit také osobní život. „Myslím, že doba, kterou věnuji podnikům a dětem, je v pořádku,“ soudil Musk. „Ale chtěl bych věnovat víc času osobním vztahům. Potřebuji si najít přítelkyni. Proto potřebuji někde vydolovat trochu času navíc. Myslel jsem tak dalších pět až deset hodin – kolik času vyžaduje žena za týden, co myslíte? Snad deset hodin? Je to určité minimum? Nevím.“

Musk si jen zřídka najde čas na relaxaci. Ale když už k tomu dojde, jsou to akce stejně dramatické jako zbytek jeho života. Na své třicátiny si Musk pronajal hrad v Anglii pro asi dvacet lidí. Od dvou do šesti ráno hráli variaci schovávané zvanou sardinky, kdy se jeden člověk schová a všichni ostatní ho potmě hledají. Jindy Musk vyrazil s bratrem a bratrancem do Paříže. O půlnoci se vzbudili a rozhodli se projet po městě na kolech. Jezdili až do šesti do rána. Celý den spali a pak večer nasedli na Orient Express. A zase vzhůru celou noc. V přepychovém vlaku vystupovala avantgardní skupina Lucent Dossier Experience, která kromě akrobatických kousků četla cestujícím z dlaní budoucnost. Když příštího dne vlak dorazil do Benátek, Musk s ostatními povečeřel a pak se až do devíti do rána potloukali po terase hotelu s vyhlídkou na Canal Grande. Musk taky miluje kostýmové party – na jedné se objevil v převleku za rytíře a pak se pustil s deštníkem do souboje s liliputánem v kostýmu Darth Vadera.

Na jednu z posledních narozeninových oslav pozval Musk padesát lidí na hrad (tedy nejlepší dostupnou americkou napodobeninu hradu) v Tarrytownu ve státě New York. Party se konala ve stylu japonského steampunku – směsice korzetů, kůže a motivů uctívání strojů – a účast na ní by byla snem každého milovníka sci-fi. Musk byl převlečen za samuraje. Součástí oslavy bylo představení Mikáda, viktoriánské komické opery od A. Gilberta a W. S. Sullivana odehrávající se v Japonsku. Konalo se v malém divadle v centru městečka. „Nejsem si jistá, jestli to Američani pochopí,“ vyjádřila své pochyby Talulah Rileyová, britská herečka, se kterou se Musk znovu oženil poté, co jeho plán ‚deset-hodin-vztahu-týdně‘ selhal. Co následovalo, se však Američanům i všem ostatním líbilo. Když se oslava přesunula zpátky na hrad, Musk si zavázal oči páskou, zavedli ho ke zdi a strčili mu do každé ruky a také mezi nohy nafukovací balonky. Pak nastoupil vrhač nožů. „Znal jsem ho, ale stejně jsem se bál, aby zrovna neměl špatný den,“ vyprávěl Musk. „Ale co, pomyslel jsem si pak, může mě trefit maximálně do jedné gonády, ne do obou.“ Přihlížející byli šokovaní, měli o Muska strach. „Bylo to bizarní,“ vzpomíná Bill Lee, investor technologických start-upů a jeden z Muskových dobrých přátel. „Ale Elon věří v sílu přírodních věd.“ V dalším průběhu večera se objevil špičkový zápasník sumo spolu s několika svými krajany. Na nádvoří se postavil ring a Musk nastoupil proti šampionovi. „Vážil sto šedesát kilo a nebyla to kila tuku, ale svalů,“ řekl Musk. „Zaplavil mě adrenalin a podařilo se mi toho chlapa vytlačit za okraj vyznačeného zápasiště. Nechal mě první kolo vyhrát a pak mi dal nářez. Mám pocit, že mám ještě pořád zpřelámaná záda.“

Talulah Rileyová dovedla plánování těchto akcí k dokonalosti. S Muskem se seznámili v roce 2008, kdy jeho společnosti prožívaly kolaps. Viděla, jak přišel o celé jmění, jak se mu média vysmívala. Věděla, že v něm osten těchto časů přetrvává a spolu s dalšími traumaty jeho života – tragickou ztrátou maličkého syna a brutální výchovou v Jižní Africe – ho psychicky ničí. Rileyová dělala všechno možné, aby Muska od práce a jeho minulosti odvedla, aby svým traumatům alespoň na chvíli unikl, když se jich nemohl úplně zbavit. „Snažím se vymýšlet zábavné věci, které nikdy předtím nezkusil, aby si odpočinul, relaxoval,“ řekla. „Vlastně se mu teď pokoušíme nahradit mizerné dětství.“

Přestože se Rileyová opravdu snažila, její úsilí se poněkud míjelo účinkem. Nedlouho po sumo party jsem už Muska našel zpátky v práci, v ústředí Tesly v Palo Altu. Byla sobota a na parkovišti stála spousta aut. Uvnitř kanceláří Tesly se nacházely stovky mladých lidí v plné práci – někteří navrhovali na počítačích automobilové díly, jiní na stolech prováděli pokusy s elektronickými přístroji. Celým poschodím se co chvíli rozlehl Muskův hurónský smích. Když Musk vstoupil do zasedačky, kde jsem na něj čekal, poznamenal jsem, jak je úžasné, kolik lidí tady přijde v sobotu do práce. Musk ale viděl situaci úplně jinak. Stěžoval si, že poslední dobou chodí do práce o víkendech pořád míň a míň lidí. „Nějak jsme, kurva, změkli!“ prohlásil. „Právě jsem se chystal kvůli tomu rozeslat mail. Jsme fakt kurevsky měkcí.“ (Malé varování: v této knize se budou vulgarismy vyskytovat velmi často. Musk je má ve velké oblibě a stejně tak většina lidí v jeho nejbližším okruhu.)

Takové prohlášení zcela zapadá do naší představy jiných vizionářů. Není těžké si představit Howarda Hughese nebo Steva Jobse, jak prohánějí své lidi stejným způsobem. Budovat něco – hlavně něco velkého – je vždycky náročná věc. Za dvě desetiletí budování svých firem za sebou Musk nechal zástup lidí, kteří ho buď uctívali, nebo nesnášeli. Když jsem v rámci přípravy knihy dělal rozhovory, lidé stáli ve frontě, aby mi mohli sdělit svůj názor na Muska – včetně mnohdy brutálních podrobností o tom, jak on a jeho podniky fungují.

Z mých večeří s Muskem a pravidelných cest do Musk Landu vyplynuly mnohé další možné pravdy o tomto muži. Pustil se do budování něčeho, co by mohlo svým významem daleko předčit cokoliv, co vytvořili Hughes nebo Jobs. Musk vtrhl do odvětví, u kterých to vypadalo, že je už Amerika vzdala – automobilového i aerokosmického průmyslu – a proměnil je v něco nového a fantastického. V jádru těchto transformací jsou Muskovy programátorské dovednosti a schopnost aplikovat je na stroje. Kombinuje atomy a bity způsobem, jenž skoro nikdo nepovažoval za možný, a dociluje neskutečných výsledků. Pravda, Muskovy produkty ještě nespadají do kategorie spotřebitelských hitů, jako je třeba iPhone, ani neoslovil miliardu lidí jako Facebook. Zatím pořád vyrábí hračky pro extrémně bohaté lidi a jeho rodící se impérium by mohlo zkolabovat po jediné vybuchlé raketě nebo masovém stažení vozů Tesla z trhu kvůli závažné chybě. Na druhé straně už Muskovy podniky dokázaly mnohem víc, než jeho nejhlasitější kritikové považovali za možné. A příslib toho, co má přijít, musí i zatvrzelé odpůrce přinutit k optimismu. „Pro mě je Elon zářným příkladem, jak by mělo Silicon Valley samo sebe přebudovat. Najít smysluplnější obsah, než se jen pořád snažit rychle dostat na burzu a vylepšovat zavedené produkty,“ řekl Edward Jung, známý softwarový vývojář a vynálezce. „Tyto věci jsou důležité, ale nestačí to. Musíme najít jiné podnikatelské modely, takové, které mají dlouhodobější charakter a kde jsou technologie integrovanější.“ Zdá se, že právě na takový typ integrace, o kterém hovoří Jung – harmonické sladění softwaru, elektroniky, pokročilých materiálů a výpočetní síly – má Musk talent. S trochou (ale opravdu jen s trochou) nadsázky můžeme říct, že Musk svými dovednostmi dláždí lidstvu cestu do věku úžasných strojů, kdy se vědeckofantastické sny stanou skutečností.

V tomto smyslu Musk připomíná spíš Thomase Edisona než Howarda Hughese. Je vynálezcem, elitním podnikatelem a průmyslníkem schopným proměnit velkou myšlenku ve velký produkt. Nikdo by nevěřil, že je ještě něco takového možné – ale on zaměstnává v Americe tisíce lidí v továrnách, které něco opravdu vyrábějí. Původem z Jihoafrické republiky dnes Musk působí jako nejvíce inovativní průmyslník Ameriky. Výstřední myslitel a zároveň člověk s největší šancí nasměrovat Silicon Valley k ambicióznějším záměrům. Díky Muskovi by za deset let mohli Američané zničehonic mít nejmodernější dálnici na světě: dokonalý dopravní systém s tisíci solárními dobíjecími stanicemi, po kterém se budou prohánět čistě elektrická auta. Možná v té době už bude SpaceX vysílat rakety do vesmíru každý den, přepravovat osoby i náklad do desítek destinací a připravovat tažení na Mars. Takový pokrok si lze jen těžko představit, ale podle všeho je nevyhnutelný – jen bude-li mít Musk dost času na jeho realizaci. Výstižně to vyjádřila jeho bývalá manželka Justine: „Je to Elonův svět – a my ostatní v něm žijeme.“

2

AFRIKA

VEŘEJNOST SE POPRVÉ s Elonem Reevem Muskem seznámila v roce 1984. V jihoafrickém odborném časopise PC and Office Technology otiskli zdrojový kód videohry, kterou Musk vytvořil. Hru s názvem Blastar inspirovanou sci-fi tvořilo 167 řádků kódu. Bylo to v těch dávných dobách, kdy uživatelé museli sami napsat do počítače příkaz prakticky pro cokoliv, co měl vykonat. Muskova hra nebyla žádnou perlou informatiky, ale určitě předčila většinu toho, co tehdy dvanáctiletí chlapci byli schopni s počítači vyprodukovat. Za její uveřejnění dostal mladý Musk pět set dolarů a z informací v časopise se dozvíme několik zajímavých náznaků o jeho povaze. Kód hry Blastar byl otištěn na straně 69 a v komentáři se uvádí, že mladý autor chce vystupovat pod sci-fi znějícím jménem E. R. Musk. Ve stručném popisu hry stálo: „V této hře budete mít za úkol zničit nepřátelskou kosmickou loď, která veze smrtící Vodíkové Bomby a Stavové Paprskové Stroje. Hra dobře využívá sprity a animace a z tohoto pohledu stojí za to si výpis programu přečíst.“ (Ani na dnešním internetu jsem nenašel, co to jsou „stavové paprskové stroje“.)

Chlapec, který sní o vesmíru a bitvách mezi dobrem a zlem, to jistě není nic tak neobvyklého. Chlapec, který bere tyto fantazie vážně, už je pozoruhodnější. To byl případ mladého Elona Muska. V letech dospívání mísil ve své mysli realitu a fantazii do té míry, že je jen obtížně odděloval. Začal vnímat osud člověka ve vesmíru jako svůj osobní závazek. Má-li to znamenat vynalezení technologie čisté energie nebo postavení takové kosmické lodi, aby lidstvo mohlo osídlit vesmír, tak ať. Musk najde způsob, jak to dokázat. „Možná jsem jako dítě moc četl komiksy,“ řekl Musk. „V komiksech jde skoro vždycky o to, že někdo zachraňuje svět. Připadalo mi přirozené, že by se měl člověk snažit svět zlepšit, protože opak nedává smysl.“

Zhruba kolem čtrnáctého roku prošel Musk klasickou existenciální krizí. Pokusil se s ní vyrovnat podobně jako mnoho jiných nadaných mladých lidí – obrátil se k náboženským a filozofickým textům. Prozkoumal řadu ideologií a pak skončil víceméně tam, kde začal – přijal za svá sci-fi poučení z jedné z nejdůležitějších knih v jeho životě, jíž je Stopařův průvodce galaxií od Douglase Adamse. „Upozorňuje tu, že jednou z nejtěžších věcí je vymyslet, na co se ptát,“ řekl Musk. „Jakmile vymyslíte otázku, je už odpověď relativně snadná. Došel jsem k závěru, že bychom se měli snažit zvýšit rozsah a hloubku lidských vědomostí, aby lidé uměli klást správné otázky.“ Pak mladý Musk dospěl k nezvratně logické formulaci svého poslání. „Jedinou věcí, která má smysl, je usilovat o větší kolektivní osvícení,“ řekl.

Není těžké odvodit, kde vznikly základy Muskova hledání smyslu. Narodil se roku 1971 a vyrůstal v Pretorii, velkém městě v severozápadní části Jižní Afriky, jen hodinu jízdy autem z Johannesburgu. Celé jeho dětství provázel přízrak apartheidu, Jižní Afrika byla zmítána vlnami napětí a násilností. Válčili černí proti bílým a také různé černošské kmeny mezi sebou navzájem. Muskovi byly čtyři, když vypuklo povstání v Sowetu, při kterém byly zabity stovky černošských studentů demonstrujících proti nařízením bělošské vlády. Celé roky čelila Jižní Afrika sankcím mezinárodního společenství kvůli své rasistické politice. Muskovi bylo dopřáno již v dětském věku hodně cestovat do zahraničí. Už tehdy vnímal, jak se lidé zvenčí na Jižní Afriku dívají.

Ještě silnější vliv měla na Muskovu osobnost bílá afrikánská kultura, v Pretorii a okolí velmi silně zakořeněná. Uctívalo se hypermaskulinní chování, obdivovali se tvrdí chlapi. Musk sice požíval jistých výsad, ale stejně byl se svou uzavřenou povahou a podivnými zájmy v této společnosti outsiderem. Stále se mu potvrzoval dojem, že je se světem něco v nepořádku. A tak už vlastně od nejranějšího dětství spřádal plány, jak z tohoto prostředí uniknout, snil o místě, kde by se cítil dobře a kde by se mohlo dařit jeho snům. Ameriku vnímal v podobě toho nejobyčejnějšího klišé jako zemi neomezených možností. Připadala mu ideálním místem pro realizaci jeho vizí. Tak došlo k tomu, že z nemotorného samotářského jihoafrického chlapce, který s naprostou vážností mluvil o prosazení „kolektivního osvícení“, se stal nejodvážnější průmyslník Ameriky.

Když se Musk konečně ve svých dvaceti letech dostal do Spojených států, znamenalo to návrat k rodinným kořenům. Z jeho rodokmenu zjistíme, že předkové z matčiny strany se švýcarsko-německým příjmením Haldemanovi se během americké války za nezávislost vystěhovali z Evropy do New Yorku. Odtud se postupně rozptýlili do prérií Středozápadu – konkrétně do Illinois a Minnesoty. „Členové naší rodiny bojovali později na obou stranách občanské války, většinou to byly farmářské rodiny,“ vypráví Scott Haldeman, Muskův strýc a neoficiální rodinný historik.

V dětství se ostatní chlapci Muskovi smáli kvůli jeho neobvyklému jménu (musk znamená česky pižmo; pozn. překl.). Křestní jméno dostal po svém pradědečkovi Johnu Elonu Haldemanovi, který se narodil roku 18721 v Illinois, zde vyrůstal a později se přestěhoval do Minnesoty. Tam se seznámil se svou ženou Almedou Jane Normanovou, která byla o pět let mladší. Usadili se ve srubu v městečku Pequot ve střední Minnesotě a roku 1902 se jim narodil syn Joshua Norman Haldeman, Muskův dědeček. Vyrostl z něj excentrický a výjimečný muž, který se stal Muskovi vzorem.1*

Joshua Norman Haldeman je popisován jako zdatný, samostatný chlapec. V roce 1907 se rodina přestěhovala do prérií Saskatchewanu a jeho otec tam krátce poté zemřel. Joshuovi bylo sedm a musel začít pomáhat s hospodářstvím. Sžil se s drsným krajem a utužoval se jízdou na divokých koních, boxováním a zápasy. Krotil pro místní farmáře koně, často se při tom zranil, a také organizoval první kanadská rodea. Na rodinných fotografiích má Joshua na sobě zdobné kožené jezdecké nohavice a předvádí své umění v točení lasem. Jako mladík odešel z domova studovat na Palmerovu chiropraktickou školu v Iowě. Po ukončení školy se vrátil do Saskatchewanu a začal farmařit.

Když v třicátých letech udeřila hospodářská krize, Joshua Haldeman upadl do finančních potíží. Nemohl si dovolit splácet půjčku na farmářské vybavení a banka mu jeho pět tisíc akrů půdy zabavila. „Od té doby táta nevěřil bankám a nespoléhal se na peníze,“ vyprávěl Scott Haldeman, který později získal chiropraktický titul na stejné škole jako jeho otec a stal se předním světovým odborníkem na bolesti páteře. Když Joshua kolem roku 1934 přišel o svou farmu, žil jakýmsi nomádským způsobem existence – za pár desítek let se bude v Kanadě podobně protloukat i jeho vnuk. Bral příležitostná zaměstnání, díky své statné postavě pracoval jako stavební dělník nebo vystupoval v rodeu. Nakonec se však usadil a začal působit jako chiropraktik.2*

V roce 1948 již byl Joshua Haldeman ženatý s kanadskou učitelkou tance Winnifred Josephine Fletcher, zkráceně Wyn, a měl vybudovanou prosperující chiropraxi. Toho roku přibyla k jejich dvěma dětem, synovi a dceři, dvojčata Kaye a Maye, Muskova matka. Rodina bydlela v trojpodlažním domě s dvaceti pokoji. Nechybělo zde ani taneční studio, kde Wyn vyučovala své studenty. Joshua, stále v honbě za něčím novým, se zhlédl v létání a koupil si vlastní letadlo. Získali tím jistou proslulost – vyprávělo se, jak Haldeman se ženou usadí děti a zavazadla do zadní části svého jednomotorového letounu a vyráží na letecké výlety po celé Severní Americe. Haldeman se také letadlem často dopravoval na různé politické a chiropraktické schůze a později napsal spolu s manželkou knihu The Flying Haldemans: Pity the Poor Private Pilot (Létající Haldemanovi: nelehký život soukromého pilota).

Zdálo se, že Haldemanovi jde v životě všechno na ruku. Jenže v roce 1950 se rozhodl všechno zahodit. Jako lékař a zároveň politik již dlouho brojil proti státním zásahům do života jednotlivců; připadalo mu, že se kanadská byrokracie neúnosně vměšuje. Prohlašoval, že morální charakter Kanady začíná upadat (v jeho domě platil zákaz klení, kouření, coca-coly a bílé mouky.) A byla tu ještě další věc – Haldemanova neutuchající touha po dobrodružství. A tak během několika měsíců rodina prodala dům, taneční studio i chiropraxi a připravila se na přestěhování do Jižní Afriky – místa, kde Joshua nikdy nebyl. Scott Haldeman si vzpomíná, jak otci pomáhal rozmontovat rodinné letadlo Bellanca Cruisair (r. v. 1948) a balit díly do beden pro odeslání do Afriky. Tam letadlo zase smontovali a na jeho palubě pročesávali kraj, aby našli příhodné místo, kde by se rodina usadila. Nakonec se rozhodli pro Pretorii, kde si Haldeman zřídil novou chiropraktickou ordinaci.

Rodinný zápal pro dobrodružství neznal hranic. V roce 1952 podnikli Joshua a Wyn cestu letadlem dlouhou třicet pět tisíc kilometrů. Letěli přes celou Afriku až do Skotska a Norska a zpět. Wyn dělala navigátora a občas přebírala i řízení, přestože neměla pilotní průkaz. V roce 1954 manželé své cestovatelské snahy završili, když uletěli trasu téměř padesáti tisíc kilometrů, do Austrálie a zpět. O jejich cestě se psalo i v novinách, podle všeho byli jedinými soukromými letci, kterým se podařilo dostat z Afriky do Austrálie v jednomotorovém letounu.3*

Když zrovna nebyli ve vzduchu, vyráželi Haldemanovi na dlouhé expedice do buše. Chtěli najít Ztracené město, které se mělo nacházet někde na jihu v poušti Kalahari. Na rodinné fotce z jedné z těchto výprav vidíme jejich pět dětí uprostřed africké buše. Sedí kolem velkého litinového hrnce ohřívaného uhlíky z táborového ohně. Vypadají v pohodě, usazené v rozkládacích křesílkách nohu přes nohu, v rukou knihy. Za nimi můžeme vidět jejich jasně červenou Bellanku, stan a auto. Poklid scény na fotografii zakrývá skutečnost, jak nebezpečné tyto výpravy byly. Jednou se stalo, že velký rodinný vůz narazil do pařezu stromu a nárazník prorazil chladič. Uvízli daleko od civilizace, bez pomoci, bez možnosti komunikace. Joshua tři dny auto opravoval, ostatní zatím v buši sháněli něco k jídlu. Jindy kolem tábora v noci kroužily hyeny a leopardi, jednou se dokonce ráno vzbudili a uviděli metr od svého jídelního stolu lva. Joshua popadl první věc, která mu přišla pod ruku – lampu – začal s ní mávat a křičet na lva, aby šel pryč. A on šel.4*

Haldemanovi vychovávali své děti liberálním způsobem. Promítlo se to pak i do dalších generací, včetně Muskovy. Nikdy děti netrestali, Joshua zastával názor, že samy intuitivně přijdou na to, jak se správně chovat. Když táta s mámou odjížděli na své báječné letecké výpravy, zůstávaly děti doma. Scott Haldeman si nepamatuje, že by se kdy jeho otec objevil u nich ve škole – přestože jeho syn byl kapitánem ragbyového týmu a školním prefektem. „Pro něj tohle všechno byly samozřejmosti,“ řekl Scott Haldeman. „Nechali nás uvěřit, že dokážeme cokoli. Prostě se jen musíte rozhodnout a udělat to. V tomto ohledu by byl můj otec na Elona velmi pyšný.“

Joshua Haldeman zemřel v roce 1974 ve věku sedmdesáti dvou let. Trénoval ve svém letounu přistávací manévr a přehlédl drát natažený mezi dvěma sloupy. Drát zachytil kola letadla, převrátil ho a Haldeman si při nehodě zlomil vaz. Elon byl v té době batole. Ale během celého dětství slýchal příhody o hrdinských činech svého dědečka a zažil spoustu promítání diapozitivů z jeho cest a výprav do buše. „Babička vyprávěla, jak několikrát během těch cest málem přišli o život,“ řekl Musk. „Létali doslova bez jakýchkoliv přístrojů – neměli ani rádio, dokonce ani letecké mapy ne, jen obyčejné cestovní. A ty kolikrát ani nebyly správné. Dědeček byl prostě povahou dobrodruh a průzkumník, měl touhu podnikat bláznivé věci.“ Elon věří, že svou neobvyklou odolnost vůči riziku zdědil právě po svém dědečkovi. Mnoho let po posledním promítání diapozitivů se Elon pokusil najít a koupit jejich červené letadlo Bellanca, ale bez úspěchu.

Elonova matka Maye vyrůstala v čirém obdivu ke svým rodičům. V dětství měla punc šprtky. Měla ráda matematiku a fyziku, ve škole jí šlo všechno dobře. V patnácti si však lidé začali všímat i jiných jejích vlastností. Maye byla krásná. Vysoká, s blonďatými vlasy, pravidelnými rysy a výraznými lícními kostmi vynikala, kdekoliv se objevila. Jedna jejich známá vedla školu pro modelky a Maye absolvovala několik kurzů. O víkendech chodila po přehlídkových molech, fotila pro časopisy, občas se ukázala na nějakém prominentním večírku a dostala se i do finále celostátní soutěže krásy Miss South Africa. (Maye pokračuje v práci modelky dokonce i dnes, kdy je jí už přes šedesát; objevila se na obálce časopisů jako New York nebo Elle a v hudebních klipech Beyoncé.)

Maye a Elonův otec Errol Musk vyrůstali ve stejné čtvrti. Seznámili se, když bylo Maye (narozené v roce 1948) asi jedenáct. Pro spořádanou Maye byl tehdy Errol bláznivý kluk, ale on ji celé roky neúnavně naháněl. „Zamiloval se do mě kvůli mým dlouhým nohám a krásným zubům,“ řekla Maye. Během studií na univerzitě se porůznu scházeli a rozcházeli. Podle Maye se Errol asi sedm let jako neodbytný nápadník snažil o její ruku a nakonec se mu to povedlo. „Prostě mě žádal znovu a znovu,“ vzpomíná.

Jejich manželství bylo od začátku plné komplikací. Maye hned během svatební cesty otěhotněla a 28. června 1971 se narodil Elon, přesně devět měsíců a dva dny po svatbě. Novomanželské pohody si tedy mnoho neužili, nicméně podařilo se jim pro sebe v Pretorii vybudovat spokojený život. Errol pracoval jako strojař a elektroinženýr, měl na starosti velké projekty, například stavby kancelářských budov, obchodních a bytových komplexů nebo letecké základny. Maye si zřídila praxi výživové poradkyně. Zhruba po roce přišel na svět Elonův bratr Kimbal a brzy poté jejich sestra Tosca.

Elon projevoval všechny rysy zvídavého čilého dítěte. Snadno věci chápal a Maye, stejně jako jiné matky, považovala svého syna za mimořádně chytrého a vyspělého. „Zdálo se, že chápe věci rychleji než jiné děti,“ řekla. Záhadou bylo, že Elon se občas tak zasnil, až upadl do jakéhosi transu. Mohli na něj mluvit, ale když měl v očích ten zvláštní vzdálený pohled, nic k němu neproniklo. Stávalo se to tak často, že se rodiče a lékaři obávali, že je snad hluchý. „Někdy vás prostě vůbec neslyšel,“ řekla Maye. Lékaři udělali Elonovi různé testy a nakonec se rozhodli odstranit mu nosní mandle, což může u dětí zlepšit sluch. „Jenže se to nezměnilo,“ vzpomíná Maye. Elonův stav měl mnohem víc co do činění s fungováním jeho mysli než s fungováním sluchového aparátu. „Pohrouží se do svého mozku a pak už na něm vidíte, že je v jiném světě,“ řekla Maye. „Dělá to dodnes. Teď už ho prostě nechám, protože vím, že právě vymýšlí novou raketu nebo tak něco.“

Ostatní děti na jeho zasněné stavy nereagovaly dobře. Mohly kolem něj skákat, křičet na něj, a on si toho ani nevšiml. Nic ho z přemýšlení nevytrhlo. Usoudily, že je buď hulvát, nebo fakt divný. „Myslím, že Elon byl vždycky trochu jiný, ale takovým zvláštním způsobem,“ řekla Maye. „Jeho vrstevníky to spíš odrazovalo.“

Pro Elona ale tyto zahloubané okamžiky patřily k nejkrásnějším. V pěti či šesti letech se naučil, jak zablokovat vnější svět a soustředit všechnu svou pozornost na jediný úkol. Dílem tato schopnost pramenila z vizuálního způsobu, kterým jeho mysl pracovala. Dokázal v mysli vidět obrazy do nejmenších detailů. Dnes bychom tuto schopnost srovnali s technickými výkresy, které produkuje počítačový software. „Zdálo se, jako by tu část mozku, která je obvykle vyhrazena pro vizuální procesy – používá se ke zpracování obrazů přicházejících do mozku prostřednictvím zraku – převzaly pod kontrolu vnitřní myšlenkové procesy,“ řekl Musk. „Dneska už to tak úplně nedovedu, protože mi pozornost utíká k mnoha věcem kolem, ale jako dítěti se mi to stávalo běžně. Ta velká část mozku, která normálně zpracovává vizuální obrazy zvenčí, se začne využívat pro vnitřní uvažování.“ V počítačích je nejtěžší práce rozdělena mezi dva typy čipů. Grafické čipy se zabývají zpracováním obrazů produkovaných televizním signálem nebo videohrou, výpočetní čipy zpracovávají úlohy obecné povahy a matematické operace. Postupem času došel Musk k závěru, že má v mozku ekvivalent grafického čipu. Díky tomu je schopen se podívat na nějakou věc, replikovat ji ve své mysli a představit si, jak by se mohla změnit nebo chovat při interakci s jinými předměty. „Umím zpracovávat vzájemné vztahy obrazů a čísel, a také jejich algoritmické vztahy,“ vysvětlil Musk. „Zrychlení, hybnost, kinetickou energii – dokážu si velmi živě představit, jak se tyto vlastnosti mění, když se objekty navzájem ovlivňují.“

Dalším zajímavým prvkem Elonovy povahy jako mladého chlapce byla jeho nutkavá potřeba číst. Od nejmenšího věku se zdálo, že má pořád v ruce knížku. „Klidně četl deset hodin denně,“ vypráví Kimbal. „O víkendu zvládl přečíst i dvě knihy za den.“ Když rodina vyrazila na nákupy, často se stávalo, že uprostřed zjistili, že s nimi Elon není. Maye nebo Kimbal pak vyrazili do nejbližšího knihkupectví a tam našli Elona sedět někde v koutě na podlaze zabraného do čtení v jednom ze svých zasněných stavů.

Když byl Elon větší, chodil už do knihkupectví sám, obvykle hned po škole, která končila ve dvě, a zůstával tam až do šesti, kdy se z práce vraceli rodiče. Hltal beletrii, pak komiksy a pak i literaturu faktu. „Občas mě z obchodu vyhodili, ale většinou mě nechali,“ vzpomíná Musk. Kromě Stopařova průvodce galaxií patřil k jeho oblíbeným titulům Pán prstenů, série románů Nadace Isaaca Asimova a Měsíc je drsná milenka od Roberta Heinleina. „V jeden moment mi už knihy došly, a tak jsem se přesunul do školní knihovny a pak do veřejné knihovny v naší čtvrti. Ve třetí, možná čtvrté třídě jsem se pokoušel přemluvit knihovníka, aby pro mě objednával knihy. Tehdy jsem začal číst Encyklopaedii Britannica. To bylo úžasně užitečné. Nevíte, co všechno nevíte. Uvědomíte si, kolik věcí kolem nás existuje.“

Nakonec se Elon prokousal dokonce dvěma sadami encyklopedií – počin, který mu získávat kamarády zrovna nepomohl. Měl fotografickou paměť a díky encyklopediím nasál neskutečné množství informací. Stal se z něj klasický všeználek. U večeře třeba Tosca nahlas uvažovala, jak daleko je ze Země na Měsíc, a Elon okamžitě vychrlil přesné vzdálenosti při perigeu a apogeu. „Když jsme něco nevěděli, Tosca vždycky řekla: ‚Zeptáme se našeho génia,‘“ vyprávěla Maye. „Mohli jsme se ho zeptat na cokoliv. Prostě si všechno pamatoval.“ A Elon pověst knihomola ještě posiloval svou nemotorností. „Není moc sportovně založený,“ konstatovala Maye.

Maye vypráví příhodu, jak si Elon jednou pozdě večer hrál se sourozenci a bratranci. Někdo z nich začal fňukat, že se bojí tmy. „Tma je pouze absence světla,“ prohlásil Elon, což samozřejmě ustrašenému děcku moc nepomohlo. Elonova potřeba neustále druhé opravovat a jeho neomalené způsoby ostatní děti odrazovaly a přispívaly k jeho pocitu izolace. Elon byl upřímně přesvědčen, že lidé budou rádi, když je upozorní na chyby v jejich uvažování. „Jenže děti takové řeči nemají rády,“ řekla Maye. „Místo toho mu řekly, že si s ním už nebudou hrát. Jako matku mě to trápilo, myslím, že chtěl kamarády. Kimbal a Tosca si domů vodili kamarády, ale on ne. Rád by si s nimi hrál. Jenže on byl hrozný, víte.“ Maye prosila Kimbala a Toscu, aby Elona vzali mezi sebe. Odpověděli, jak se dalo od dětí očekávat: „Ale mami, není s ním žádná legrace.“ Když ale Elon povyrostl, měl se svými sourozenci a bratranci – syny sestry své matky – velmi vřelý vztah. Ačkoliv ve škole se ostatních stranil, vůči dětem v rodině projevoval otevřenou přátelskou povahu a nakonec mezi nimi převzal roli hlavního strůjce různých her a aktivit.

Po nějakou dobu plynul život v domácnosti Muskových celkem příjemně. Díky Errolovu prosperujícímu podniku vlastnila rodina jeden z největších domů v Pretorii. Existuje fotka všech tří dětí z doby, kdy bylo Elonovi asi osm: tři hezké světlovlasé děti sedí vedle sebe na cihlové verandě, v pozadí s červeně kvetoucími žakarandami, které jsou pro Pretorii typické. Elon má na fotce kulaté tváře a široký spokojený úsměv.

Nedlouho poté, co vznikla tato fotografie, se rodina rozpadla. Rodiče se během jediného roku rozešli a rozvedli se. Maye se s dětmi přestěhovala do letního domu Muskových v Durbanu na východním pobřeží Jižní Afriky. Po několika letech tohoto uspořádání se Elon rozhodl, že bude žít u svého otce. „Otec vypadal tak nějak smutný, nebo osamělý. Moje máma měla u sebe tři děti a on ani jedno,“ řekl Musk. „Zdálo se mi to nefér.“ Někteří členové rodiny Elonův názor, ke kterému ho hnala jeho logická povaha, sdíleli, ale jiní tvrdili, že na chlapce tlačila jeho babička Cora, Errolova matka. „Nechápu, jak mohl chtít opustit ten šťastný domov, který jsem pro něj vytvořila – skutečně šťastný domov,“ řekla Maye. „Ale Elon je prostě Elon.“ Podle teorie Elonovy bývalé manželky Justine Muskové, matky jeho pěti dětí, se Elon více ztotožňoval s otcem jako dominantním mužským členem domácnosti a nezajímaly ho emoční aspekty rozhodnutí. „Myslím, že neměl nijak vřelý vztah ani k jednomu z rodičů,“ řekla Justine. Popisovala, že v Muskově klanu panovaly spíš chladné vztahy. Kimbal se později také rozhodl žít u Errola, odůvodnil to jednoduše tak, že syn přirozeně chce žít se svým otcem.

Když přijde řeč na Errola, nechce se nikdo z Elonovy rodiny vyjadřovat. Shodují se, že není příjemným člověkem, ale odmítají to dál rozvést. Errol se znovu oženil a Elon má dvě mladší nevlastní sestry, na kterých mu zjevně velice záleží. Elon i jeho sourozenci dbají na to, aby o otci na veřejnosti nemluvili špatně, zřejmě se nechtějí svých nevlastních sester dotknout.

Alespoň pár základních informací: rodina z Errolovy strany má silné jihoafrické kořeny. Stopy Muskova klanu lze v zemi vystopovat dvě stě let zpátky, jejich jméno prý figurovalo již v prvním pretorijském telefonním seznamu. Errolův otec Walter James Musk býval seržantem v armádě. „Pamatuji si, že skoro nikdy nemluvil,“ řekl Elon. „Jen pil whisky, tvářil se nabručeně a uměl dobře luštit křížovky.“ Cora Amelia Musková, Errolova matka, se narodila v Anglii, v rodině proslulé intelektuálními sklony. Zvládala bohatý společenský život i svá vnoučata. „Naše babička byla velice dominantní osobnost a taky podnikavá žena,“ řekl Kimbal. „Měla na nás velký vliv.“ Elon považoval svůj vztah s Corou – respektive bábi, jak jí říkal – za obzvlášť pevný. „Po rozvodu se o mě hodně starala,“ řekl. „Vyzvedávala mě ze školy a pak jsme spolu jen tak hráli scrabble nebo podobné věci.“

Na povrchu se Elonův život u otce zdál skvělý. Errol měl pro Elona spoustu knih, které mohl od začátku do konce přečíst, a měl peníze, aby mu koupil počítač a další věci, po kterých Elon toužil. Errol vzal své děti mnohokrát na cesty do zahraničí. „Bylo to úžasně zábavné období,“ řekl Kimbal. „Mám z té doby spoustu zážitků.“ Errol také děti fascinoval svým intelektem a naučil je různým praktickým dovednostem. „Byl neuvěřitelně technicky zdatný,“ řekl Elon. „U každého předmětu věděl, jak funguje.“ Elon i Kimbal museli chodit na stavby, které Errol řídil, a učit se, jak se pokládají cihly, usazují okna, instalují vodovodní trubky nebo elektrické kabely. „Tam byla legrace,“ řekl Elon.