Daniel H. Pink

KDY

Věda a umění dokonalého načasování

Copyright © 2018 by Daniel H. Pink

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Riverhead Books, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu When: The Scientific Secrets of Perfect Timing vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Libuše Mohelská

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Gabriela Otteová

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Peter Adlington, Canongate Books Ltd.

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kdy]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #knihakdy

© Jan Melvil Publishing, 2018

ISBN 978-80-7555-053-8

Čas není to hlavní. Čas je to jediné.

– MILES DAVIS

ÚVOD

ROZHODNUTÍ KAPITÁNA TURNERA

V sobotu 1. května 1915, půl hodiny po poledni, odrazila od mola 54 na manhattanské straně řeky Hudson luxusní zaoceánská loď k plavbě do anglického Liverpoolu. Některým z 1 959 pasažérů a členů posádky na palubě obřího britského parníku se bezpochyby trochu houpal žaludek – i když spíš než vlny za to mohly poryvy doby.

Velká Británie byla ve válce s Německem. Předešlého léta propukla 1. světová válka. Německo nedávno vyhlásilo vody u Britských ostrovů, kterými loď musela proplout, za válečnou zónu. Německé velvyslanectví ve Spojených státech v týdnech před plánovaným vyplutím dokonce dalo v amerických novinách tisknout inzeráty varující potenciální cestující, že ti, kdo vstoupí do těchto vod „na lodích Velké Británie nebo jejích spojenců, tak činí na vlastní riziko“.[1]

Cestu ale zrušilo jen málo pasažérů. Tenhle parník měl koneckonců za sebou přes dvě stě transatlantických plaveb bez nehody. Byla to jedna z největších a nejrychlejších osobních lodí na světě, vybavená bezdrátovým telegrafem a dobře zásobená záchrannými čluny (částečně i díky poučení z potopení Titaniku o tři roky dříve). A možná nejdůležitější bylo, že lodi velel kapitán William Thomas Turner, jeden z nejostřílenějších námořníků své doby, odměřený osmapadesátník, který si vydobyl spoustu poct a vyznamenání a disponoval „postavou bankovního sejfu“.[2]

Loď překonala Atlantský oceán během pěti dnů bez zvláštních událostí. Ale 6. května, kdy se mohutné plavidlo blížilo k pobřeží Irska, dostal Turner zprávu, že oblastí křižují německé ponorky, U-booty. Rychle se z kapitánské paluby přemístil na můstek, aby sledoval obzor a mohl pohotově rozhodovat.

V pátek 7. května ráno, kdy se parník nacházel už jen stovku mil od pobřeží, padla hustá mlha a Turner dal zpomalit z jednadvaceti uzlů na patnáct. Ještě před polednem se však mlha zvedla a Turner už mohl v dálce spatřit pobřežní čáru. Nebe bylo jasné a moře klidné.

Nicméně v jednu hodinu po poledni loď zpozoroval velitel německé ponorky Walther Schwieger, o čemž neměl kapitán nebo posádka ani potuchy. A v příští hodině udělal Turner dvě nevysvětlitelná rozhodnutí. Za prvé, lehce zrychlil na osmnáct uzlů, nerozjel se ale maximální rychlostí jednadvacet uzlů, ačkoli měl rozumnou viditelnost, klidné moře a věděl, že by na něj mohly číhat ponorky. Během cesty pasažéry ujišťoval, že popluje rychle, protože při své maximální rychlosti zaoceánský parník bez potíží ujede jakékoli ponorce. Za druhé, zhruba ve tři čtvrtě na dvě zvolil Turner při výpočtu své polohy metodu dvou náměrů na stejný bod, vyžadující čtyřicet minut času. Přitom měl k dispozici jednodušší techniku, kterou by zvládl za pouhých pět minut. Kvůli náměrům na tentýž bod navíc musel Turner vést loď po přímé dráze a nemohl ji kormidlovat klikatě, což by byl nejlepší způsob, jak se vyhnout U-bootům a uniknout jejich torpédům.

Ve 14:10 zasáhlo pravobok lodi německé torpédo a protrhlo v něm obrovskou díru. Vystřelil gejzír mořské vody a spolu s kusy lodi a roztříštěným vybavením dopadl na palubu. Pár minut nato byla zaplavena jedna kotelna, pak druhá. Zkáza způsobila další výbuch. Turner přepadl přes palubu. Cestující se s jekotem hnali k záchranným člunům. Pak, pouhých osmnáct minut po zásahu, se loď převrátila na bok a začala se potápět.

S pohledem na spoušť, kterou způsobil, zamířil velitel ponorky Schwieger na moře. Potopil Lusitanii.

Při útoku zahynulo bezmála 1 200 lidí, včetně 123 ze 141 Američanů na palubě. Incident vyhrotil průběh první světové války, přepsal pravidla ozbrojených střetů na moři a později pomohl zatáhnout Spojené státy do války. Co přesně se ale toho květnového odpoledne před sto lety stalo, zůstává poněkud zahaleno tajemstvím. Dvojí vyšetřování bezprostředně po útoku nepřineslo uspokojivý výsledek. To první britská oficiální místa zastavila, aby nedošlo k vyzrazení vojenských tajemství. Druhé vedl britský právník John Charles Bigham, známý jako lord Mersey, který vyšetřoval také potopení Titaniku. Vyšetřovací komise zprostila kapitána Turnera i lodní společnost veškerých obvinění. Několik dnů po skončení slyšení se ale lord Mersey případu vzdal a odmítl honorář za své služby se slovy: „Lusitania byla zpropadená, špinavá práce!“[3] Novináři se v minulém století probírali výstřižky ze zpráv a bádali nad deníky cestujících, potápěči se při zkoumání vraku pokoušeli objevit vodítka naznačující, co se skutečně stalo. Spisovatelé a filmaři dál produkují knihy a dokumenty překypující spekulacemi.

Vystavila Británie záměrně Lusitanii nebezpečí, nebo dokonce zosnovala její potopení, aby vtáhla Spojené státy do války? Byla loď, která převážela menší náklad munice, ve skutečnosti využita k utajené přepravě větší dodávky zbraní na podporu britského válečného úsilí? Byl do věci nějak zapojen velitel britských námořních sil, čtyřicátník jménem Winston Churchill? Byl kapitán Turner, jenž útok přežil, jen figurkou ovládanou vlivnějšími muži, byl to „trouba přivolávající katastrofy“, jak ho nazval jeden z přeživších pasažérů? Nebo utrpěl mrtvičku, která oslabila jeho úsudek, jak se domnívali jiní? Byly rozbory a vyšetřování, o nichž dodnes nebyly zveřejněny úplné záznamy, jen mohutné zastírací manévry?[4]

To nikdo s jistotou neví. Více než sto let pátrání, historických analýz i ryzích spekulací nepřineslo konečnou odpověď. Možná ale existuje jednodušší vysvětlení, o kterém nikdo neuvažoval. Možná, viděno čerstvou optikou behaviorální vědy a biologie 21. století, je vysvětlení jedné z nejzávažnějších katastrof v námořní historii méně zlověstné. Možná se kapitán Turner jen několikrát špatně rozhodl. A možná byla jeho rozhodnutí špatná, protože je udělal odpoledne.

Tohle je kniha o načasování. Všichni víme, že s načasováním všechno stojí a padá. Potíž je v tom, že toho moc nevíme o načasování samotném. Život nám přináší nekonečný proud rozhodnutí o tom, „kdy“ – kdy změnit kariéru, sdělit špatnou zprávu, naplánovat kurz, ukončit manželství, jít si zaběhat, naplno se ponořit do nějakého projektu nebo vztahu. Většina těchto rozhodnutí se zrodí z mlhavé bažiny intuice a odhadování. Věříme, že načasování je umění.

Ukážu vám, že načasování je ve skutečnosti věda – rozvíjející se soubor mnohostranných, multidisciplinárních výzkumů, které nabízejí neotřelé postřehy o lidské kondici a užitečné rady, jak pracovat chytřeji a žít lépe. Vydejte se do jakéhokoli knihkupectví nebo knihovny, a nepochybně najdete polici (nebo celý regál) naplněnou knihami o tom, jak dělat různé věci – od získávání přátel a působení na lidi až po ovládnutí jazyka tagalog v dvanácti snadných lekcích.

Podobných příruček je tolik, že si vyžádaly vlastní kategorii: jak na to. Tuhle knihu můžete vnímat jako zcela nový žánr: kdy na to.

V posledních dvou letech jsme spolu se dvěma neohroženými rešeršéry analyzovali přes sedm set studií – z oborů ekonomie a anesteziologie, antropologie a endokrinologie, chronobiologie a sociální psychologie – s cílem odkrýt vědu spojenou s načasováním. Na příštích dvou stech stránkách tyto poznatky využiju ke zkoumání otázek, které se prolínají celým životem, ale leží mimo naši pozornost. Proč tolik záleží na začátcích – na tom, jestli se odpíchneme rychle, nebo zažijeme falešný start? A jak začít znovu, pokud hned ve startovních blocích škobrtneme? Proč nám s dosažením poloviny – projektu, hry, ale i života – někdy dojde dech a jindy v sobě najdeme skrytou sílu? Proč nám konce dodávají energii do spurtu před cílovou čarou, ale také nás inspirují ke zpomalení a hledání smyslu? Jak se synchronizovat v čase s dalšími lidmi – ať už navrhujeme software, nebo zpíváme ve sboru? Proč některé školní rozvrhy ztěžují učení, ale dobře pojatá přestávka naopak žákům pomáhá k lepším výsledkům v testech? Proč nás přemýšlení o minulosti nutí chovat se určitým způsobem a zaměření na budoucnost nás kormidluje jiným směrem? A především, jak můžeme vytvářet organizace, školy a životy, ve kterých se počítá s neviditelnou silou načasování? Tedy instituce, které chápou (abychom parafrázovali Milese Davise), že načasování není to hlavní, ale to jediné?

Tato kniha probírá spoustu teorie a dočtete se v ní o řadě vědeckých studií. Všechny jsou uvedeny v závěrečných poznámkách, takže se do nich můžete ponořit hlouběji (nebo zkontrolovat mou práci). Zároveň je ale praktická. Každou kapitolu uzavírá část, kterou jsem nazval Manuál krotitele času: kolekce nástrojů, cvičení a tipů, které vám pomohou uvést nabyté poznatky do praxe.

Kde tedy začneme?

Při našem zkoumání začneme od samotného času. Při studiu historie času – od prvních slunečních hodin ve starém Egyptě přes první mechanické hodiny v Evropě 16. století až po příchod časových pásem v 19. století – si záhy uvědomíme, že hodně z toho, co pokládáme za „přirozené“ jednotky času, jsou ve skutečnosti ohrádky zkonstruované našimi předky k jeho zkrocení. Sekundy, hodiny i týdny jsou všechno lidské vynálezy. Jedině jejich vyznačením, napsal historik Daniel Boorstin, „se lidstvo osvobodí z cyklické monotónnosti přírody“.[5]

Jedna časová jednotka se ale naší kontrole vymyká a je přímo prototypem Boorstinovy cyklické monotónnosti. Obýváme planetu, která se otáčí okolo své osy stabilní rychlostí a v pravidelném vzorci a vystavuje nás pravidelnému střídání světla a tmy. Každé otočení Země nazýváme den. Den pro nás představuje možná nejdůležitější prostředek k dělení, přizpůsobování a hodnocení času. V první části této knihy se proto při zkoumání načasování zaměříme právě na něj. Co vědci zjistili o denním rytmu? Jak můžeme tyto poznatky využít ke zlepšení své výkonnosti, posílení zdraví a prohloubení spokojenosti? A proč bychom nikdy, jak nám ukázal kapitán Turner, neměli dělat důležitá rozhodnutí odpoledne?

PRVNÍ ČÁST.

DEN

1

SKRYTÝ RYTMUS KAŽDODENNÍHO ŽIVOTA

Co si jen lidé troufají! Co všechno dělají! Co denně dělají a nevědí, co činí.

– WILLIAM SHAKESPEARE,

Mnoho povyku pro nic

Když chcete změřit světový stav emocí, najít prstenec nálady dost velký na to, aby obepnul Zemi, není Twitter nejhorší volba. Účet v této síti má miliarda lidí a každou sekundu přibude zhruba 6 tisíc tweetů.[1] Už samotný objem těchto kratičkých zpráv – co lidé říkají a jak to říkají – vytváří oceán dat, jimiž mohou odborníci na společenské vědy proplouvat a snažit se porozumět lidskému chování.

Před pár lety se sociologové z Cornellovy univerzity Michael Macy a Scott Golder zabývali více než 500 miliony příspěvků, které na Twitter během dvou let přidalo 2,4 milionu uživatelů z 84 zemí. Tuto zásobárnu dat hodlali využít k měření lidských emocí – konkrétně toho, jak se v čase mění „pozitivní afekt“ (emoce jako nadšení, sebedůvěra a pozornost) a „negativní afekt“ (emoce jako vztek, otupělost nebo pocit viny). Vědci samozřejmě nečetli tu půlmiliardu tweetů jeden po druhém. Místo toho jimi nakrmili výkonný, široce používaný počítačový program na analýzu textu s názvem LIWC (Linguistic Inquiry and Word Count), který vyhodnotil emoce vyjádřené v každém slově.

Macy a Golder při tom objevili a ve význačném časopise Science popsali pozoruhodně jednotný vzorec změn afektu podle doby, kdy jsou lidé vzhůru. Pozitivní afekt – jazyk sdělující, že se uživatelé Twitteru cítí aktivní, zapojení do dění a optimističtí – obecně vzrůstal ráno, odpoledne se prudce propadal a brzy večer zas šplhal zpátky. Na tom, zda příspěvky psal obyvatel Severní Ameriky nebo Asie, muslim nebo ateista, černý, bílý nebo hnědý, nezáleželo. „Časový vzorec afektu má v různých kulturách a zeměpisných polohách podobný tvar,“ píší autoři. Důležité nebylo ani to, jestli lidé tweetovali v pondělí, nebo ve čtvrtek. Všechny pracovní dny byly v zásadě stejné. Víkendové výsledky se mírně lišily. Pozitivní afekt byl o sobotách a nedělích obecně o něco vyšší – a ranní vrchol nastával zhruba o dvě hodiny později než v pracovních dnech – celková křivka ale zůstávala stejná.[2] Ať se měřilo ve velké, různorodé zemi, jako jsou Spojené státy, nebo na menším, homogennějším území, jako ve Spojených arabských emirátech, obraz dne se zvláštně podobal. Vypadal takto:

Napříč kontinenty a časovými pásmy probíhala se stejnou předvídatelností jako mořský příliv tatáž denní oscilace – vrchol, propad a obrat zpátky vzhůru. Pod povrchem našeho každodenního života je skrytý vzorec: zásadní, nečekaný a mnohé odhalující.

Pokud chceme pochopit, odkud tenhle vzorec pochází a co znamená, musíme začít u kytky zvané Mimosa pudica, která trůnila na parapetu jedné francouzské pracovny. Majitelem pracovny i květiny byl Jean-Jacques d’Ortous de Mairan, významný astronom 18. století. Začátkem jednoho letního večera roku 1729 seděl u pracovního stolu a věnoval se činnosti, které se oddávají francouzští astronomové 18. století i američtí autoři století jednadvacátého, když před sebou mají důležitý úkol: hleděl z okna. Jak přicházel soumrak, povšiml si de Mairan, že se listy rostliny umístěné na parapetu zavřely. Během dne, kdy oknem pronikalo slunce, byly doširoka otevřené. Tento vzorec – listy rozvinuté za slunečných rán a stahující se, když se snášela tma – podněcoval otázky. Jak rostlina vnímá své okolí? A co by se stalo, kdyby se střídání světla a tmy nějak narušilo?

A tak de Mairan v hnutí mysli, které se mělo stát aktem historicky produktivní prokrastinace, sundal květinu z parapetu, strčil ji do skříně a zavřel dveře, aby k ní nemohlo světlo. Následujícího rána skříň otevřel, aby se na rostlinu podíval, a – mon Dieu! – listy se rozvinuly i v naprosté tmě. Ve zkoumání pokračoval ještě několik týdnů, okna při tom překryl černými závěsy, aby do pracovny nepronikl ani paprsek světla. Vzorec ale přetrvával. Listy mimózy se ráno otevíraly a večer zase zavíraly. Rostlina nereagovala na venkovní světlo. Řídila se vlastními vnitřními hodinami.[3]

Po necelých třech stoletích, která uplynula od de Mairanova objevu, se vědci shodují, že téměř všechno živé – od jednobuněčných organismů ukrytých v rybnících po mnohobuněčné organismy řídící dodávky – má biologické hodiny. Tyto vnitřní časomíry hrají ve správném fungování organismu zásadní roli. Řídí soubor takzvaných cirkadiánních rytmů (z latinského circa [okolo] a diem [den]), které udávají denní takt v životě každého tvora. (Z de Mairanovy mimózy nakonec vykvetl úplně nový vědecký obor zkoumající biologické rytmy, chronobiologie.)

Můj a váš biologický Big Ben tvoří suprachiasmatické jádro (SCN), shluk zhruba 20 tisíc buněk o celkové velikosti zrnka rýže uložený v hypotalamu, v dolní střední části mozku. SCN řídí stoupání a klesání tělesné teploty, reguluje naše hormony a pomáhá nám večer usnout a ráno se probudit. Denní časovač jádra SCN běží o něco déle, než Zemi trvá jedna úplná otáčka – zhruba dvacet čtyři hodin a jedenáct minut.[4] Naše vestavěné hodiny tedy podle společenských vodítek (otevírací doby a jízdní řády) a signálů z okolí (východ a západ slunce) provádějí malé úpravy, jimiž interní a externí cykly víceméně sladí. Tento proces se nazývá synchronizace (entrainment).

V jeho důsledku se lidé obrazně řečeno „otevírají“ a „zavírají“ v pravidelnou denní dobu podobně jako mimóza na de Mairanově parapetu. Tyto vzorce nejsou u všech lidí stejné – tak jako se můj krevní tlak a tep přesně neshoduje s vaším, ba ani s mým vlastním před dvaceti lety nebo naopak za dvacet let ode dneška. Ale v hrubých konturách jsou překvapivě podobné. A tam, kde se nepodobají, se liší předvídatelnými způsoby.

Chronobiologové a další vědci začínali zkoumáním fyziologických funkcí, jako je produkce melatoninu a metabolická odpověď, jejich práce se ale postupně rozšířila i na emoce a chování. Výzkumy odhalují některé překvapivé časově podmíněné vzorce spojené s tím, jak se cítíme a jaký podáváme výkon, což nám může nabídnout vodítka, jak svůj každodenní život přizpůsobit.

VÝKYVY NÁLADY A HOUPÁNÍ CEN AKCIÍ

Ani při svém impozantním objemu nám stovky milionů tweetů nedokážou nabídnout dokonalý vhled do denního rytmu našich duší. K podobným vzorcům, jaké objevili Macy a Golder, sice dospěly i další studie, jež využily Twitter k měření nálady, ale použité médium i metodika mají své limity.[5] Lidé na sociálních sítích často ukazují světu svou ideální tvář, která může maskovat jejich skutečné, možná ne tak ideální pocity. Navíc, výkonné analytické nástroje potřebné k interpretaci takového množství dat ne vždy dokážou rozpoznat ironii, sarkasmus a další jemné ošemetnosti v lidském vyjadřování.

Naštěstí mají behavioristé ke zkoumání našich myšlenek a pocitů i další metody a jedna z nich se k zaznamenávání změn naší nálady hodinu od hodiny obzvlášť hodí. Říká se jí metoda denní rekonstrukce (DRM) a je výtvorem pětice vědců, mezi nimiž nechyběli Daniel Kahneman, nositel Nobelovy ceny za ekonomii, a Alan Krueger, který předsedal radě ekonomických poradců Bílého domu během úřadování Baracka Obamy. U metody DRM rekonstruují účastníci výzkumu uplynulý den – zaznamenávají, co všechno dělali a jak se při tom cítili. Výzkumy metodou DRM například ukázaly, že během libovolného dne jsou lidé obvykle nejméně spokojení během dojíždění do práce a nejspokojenější při muchlování.[6]

V roce 2006 Kahneman, Krueger a jejich tým využili metodu DRM při měření „často přehlížené kvality afektu: jeho rytmičnosti v průběhu dne“. Ve výzkumu žádali přes devět set amerických žen – různých ras, různého věku, příjmů a úrovně vzdělání – aby se zamyslely nad přechozím dnem jako „spojitou sérií scén či epizod ve filmu“, vždy v délce od zhruba 15 minut do dvou hodin. Pak ženy popisovaly, co v každé epizodě dělaly, a volily ze seznamu dvanácti přívlastků charakterizujících jejich pocity v daném okamžiku (spokojená, frustrovaná, užívám si to, rozčilená atd.).

Když se vědci čísly prokousali, našli v nich během dne „jednotný a silný bimodální vzorec“, tj. dva vrcholy. Pozitivní afekt u žen během dopoledne šplhal vzhůru, dokud okolo poledne nedosáhl „optimálního bodu emocí“. Pak se dobrá nálada respondentek prudce propadla a po celé odpoledne se držela nízko, než se počátkem večera opět zlepšila.[7]

Tady jsou třeba grafy pro tři pozitivní emoce – spokojenost, vřelost a radost z dané aktivity. (Svislá osa představuje hodnocení nálady účastnicemi, vyšší čísla znamenají lepší a nižší čísla horší náladu. Vodorovná osa zachycuje denní dobu, od 7:00 do 21:00 hodin.)

Tyto tři grafy samozřejmě nejsou identické, ale v zásadě mají stejný tvar. A co víc, tento tvar – a denní cyklus, který představuje – se hodně podobá tomu, který jsme viděli na prvním obrázku. Časný vzrůst, velký propad a následné zotavení.

V záležitosti tak těžko postižitelné, jako jsou lidské emoce, nemůže být žádná studie ani metodika s konečnou platností nejlepší. Uvedená rekonstrukce dne zkoumala jen ženy. Co a kdy navíc může být těžké oddělit. Jedním z důvodů, proč si „užíváme přítomné chvíle“ nejvíce v poledne a nejméně v pět odpoledne, je fakt, že jsme vesměs rádi s druhými (jak v čase oběda býváme) a nesnášíme popojíždění v hustém dopravním provozu (časté v pozdním odpoledni). Přesto je popsaný vzorec tak pravidelný a objevil se tolikrát, že je těžké ho ignorovat.

Zatím jsem popisoval jen to, co vědci metodou DRM zjistili o pozitivním afektu. Výkyvy negativních emocí – pocitu frustrace, obav nebo tlaku – nebyly tak výrazné, ale většinou vykazovaly obrácený vzorec: odpoledne stoupaly, a jak se den blížil k závěru, klesaly. Když ale výzkumníci oba typy emocí sečetli, výsledek byl obzvlášť zřetelný. Následující graf znázorňuje veličinu, kterou můžeme popsat jako „čistou dobrou náladu“. Od hodnocení spokojenosti hodinu po hodině vždy odečítá skóre frustrace.

Znovu tu vidíme vrchol, propad a návrat vzhůru.

Nálady jsou vnitřní stavy, mají ale dopad na venkovní svět. Jakkoli se můžeme snažit své emoce skrýt, nevyhnutelně pronikají na povrch – a přispívají k tomu, jak ostatní reagují na naše slova a činy.

Což nás neúprosně vede k plechovce polévky.

Jestli jste si někdy připravili k obědu misku krémové rajské polévky, možná to bylo díky Dougu Conantovi. V letech 2001 až 2011 byl Conant šéfem společnosti Campbell Soup, oné legendární značky s legendárními polévkami. Během svého působení pomohl Conant firmu oživit a vrátit ke stabilnímu růstu. Jako všichni ředitelé při tom musel žonglovat s mnoha povinnostmi. Jednu ale zvládal s obzvláštním klidem a vyrovnaností – rituál korporátního života nazývaný oznámení čtvrtletních výsledků.

Každé tři měsíce nakráčel Conant se dvěma nebo třemi pobočníky (obvykle s finančním ředitelem společnosti, šéfem controllingu a vedoucím vztahů s investory) do zasedačky ve firemní centrále v Camdenu v New Jersey. Usedli po jedné straně dlouhého obdélníkového stolu. Uprostřed stolu ležel telefon s hlasitým odposlechem, jeviště pro hodinový konferenční hovor. Na druhé straně drátů byla zhruba stovka investorů, novinářů, a především analytiků akciového trhu, jejichž úkolem je posoudit silné a slabé stránky společnosti. Během první půlhodiny shrnul Conant tržby, výdaje a výnosy společnosti Campbell za předešlé čtvrtletí. Ve druhé půlhodině odpovídali manažeři na otázky analytiků pátrajících po náznacích, jak si společnost vede.

V Campbell Soup a ve všech veřejně obchodovaných společnostech jsou sázky při oznámení výsledků vysoko. Reakce analytiků – povedou je vyjádření generálního ředitele k býčímu, nebo medvědímu postoji k firemním vyhlídkám? – může poslat akcie prudce nahoru nebo dolů. „Tančíte na hraně,“ vysvětloval mi Conant. „Musíte zodpovědně a nezaujatě sdělit fakta. Ale zároveň máte šanci společnost podpořit a uvést věci na pravou míru.“ Conant shrnul, že se vždycky snažil „zbavit nejistý trh oné nejistoty. Tyto hovory vnášely do vztahů s investory pocit jistoty přicházející v pravidelném rytmu“.

Ředitelé firem jsou samozřejmě lidé, a proto podle všeho podléhají stejným denním změnám nálady jako my ostatní. Ředitelé jsou ale také z odhodlaného těsta. Mají sílu a myslí strategicky. Vědí, že na každé slabice, kterou v těchto oznámeních vysloví, visí miliony dolarů, a proto na setkání přicházejí dokonale připraveni. Na výkonu ředitele ani na úspěchu společnosti se určitě nemůže nijak projevit, kdy se hovor odehrává, že ne?

Tři profesoři z amerických obchodních škol se rozhodli to prověřit. V první studii svého druhu analyzovali přes 26 tisíc oznámení výsledků více než 2 100 veřejně obchodovaných společností za šest a půl roku. Použili při tom lingvistické algoritmy podobné těm, které se uplatnily při studiu tweetů. Zkoumali, jestli denní doba neovlivňuje emoční ráz těchto zásadních rozhovorů – a v důsledku toho snad i cenu firemních akcií.

Ukázalo se, že oznámení probíhající jako první položka dopoledního programu jsou přiměřeně povzbudivá a pozitivní. Postupem času se ale „tón měnil na negativnější a méně rozhodný“. Kolem oběda se nálada mírně zotavila, nejspíš proto, že účastníci dobili svoje duševní i emoční baterie, domýšlejí si profesoři. Odpoledne se ovšem negativita opět prohloubila a nálada se zlepšila až s uzavřením trhů. Vzorec navíc přetrvával „i po započtení faktorů, jako jsou oborové normy, finanční potíže, růstové příležitosti a novinky, které společnosti oznamovaly“.[8] Jinými slovy, i když výzkumníci ve výsledku zohlednili ekonomické události (zpomalení čínského hospodářství, které poškodilo firemní export) nebo základní údaje (firma oznámila mizerné čtvrtletní výnosy), odpolední konference byly „negativnější, popudlivější a útočnější“ než ty ranní.[9]

Ještě důležitější, obzvlášť pro investory, je, že čas oznámení a s tím související nálada ovlivňovaly cenu firemních akcií. Ta v reakci na negativní tón klesala – opět, po zohlednění samotných dobrých či špatných zpráv – a „vedla k dočasnému nesprávnému ocenění akcií u firem, kde se oznámení výsledků konalo později během dne“.

I když se ceny akcií časem narovnaly, tato zjištění jsou pozoruhodná. Jak poznamenávají autoři, „účastníci těchto oznámení představují prakticky ztělesnění idealizovaného druhu homo economicus“. Analytici i manažeři vědí, co je v sázce. Hovoru nenaslouchají jen lidé. Poslouchá celý trh. Nesprávné slovo, neobratná odpověď nebo nepřesvědčivá reakce mohou poslat cenu akcie po spirále dolů, ohrozit vyhlídky společnosti i výplatní pásky vedení. Realističtí a věcní obchodníci mají všechny důvody jednat racionálně a nepochybuji o tom, že jsou přesvědčeni, že právě tak jednají. Ale ekonomická racionalita se nemůže měřit s biologickými hodinami vytvořenými za několik milionů let evoluce. I „vzdělaní ekonomové jednající v reálné situaci s vysokou motivací jsou při výkonu svých profesních povinností ovlivněni denními rytmy“.[10]

Tato zjištění mají široké důsledky, upozorňují vědci. Výsledky „ukazují na mnohem všudypřítomnější fenomén vlivu denních rytmů na firemní komunikaci, rozhodování a výkon u zaměstnanců na všech úrovních hierarchie a v podnicích napříč hospodářstvím“. Vyhodnocení bylo tak jednoznačné, že autoři sáhli k něčemu, co je v akademických pracích vzácné: nabízejí konkrétní, praktickou radu.

„Z naší studie pro korporátní manažery vyplývá důležitý poznatek, že komunikaci s investory, a zřejmě i další zásadní manažerská rozhodování a jednání, je vhodné vést v dřívějších částech dne.“[11]

Máme této rady dbát i my ostatní? (Campbell, čirou náhodou, obvykle zařazoval oznámení výsledků na ráno.) Naše nálada se cyklicky mění v pravidelném rytmu, což má téměř nepostřehnutelný vliv na to, jak vrcholoví manažeři vykonávají svou práci. Měli bychom si tedy i my, kdo jsme nevystoupali do ředitelských funkcí, naložit víc na začátku dne a důležitým úkolům se věnovat ráno?

Odpověď zní ano. A ne.

OSTRAŽITOST, INHIBICE A KAŽDODENNÍ TAJEMSTVÍ VYSOKÉHO VÝKONU

Seznamte se s Lindou. Je jí jednatřicet, je svobodná, přímočará a hodně chytrá. Na vysoké škole vystudovala filozofii. Jako studentka se Linda do hloubky zajímala o otázky diskriminace a sociální spravedlnosti a účastnila se demonstrací proti využití jaderných technologií.

Než vám o Lindě řeknu víc, na něco se vás zeptám. Co je pravděpodobnější?

1. Linda pracuje jako pokladní v bance.

2. Linda pracuje jako pokladní v bance a aktivně se účastní feministického hnutí.

Většina lidí při setkání s touto otázkou volí odpověď (b). Intuitivně to dává smysl, ne? Absolventka filozofie usilující o spravedlnost a bojující proti jádru? To rozhodně zní jako popis člověka, který bude aktivním feministou. Ale správná odpověď je – a musí být – (a). Odpověď není otázkou skutečnosti. Linda není skutečná. Ani nejde o věc názoru. Je to jen a pouze záležitost logiky. Pokladní v bance, kteří jsou zároveň feministé – stejně jako pokladní, kteří jódlují nebo nesnášejí koriandr – tvoří podmnožinu všech bankovních pokladních, a podmnožina nikdy nemůže být větší než celek, jehož je součástí.1* S úlohou o Lindě přišli v roce 1983 Daniel Kahneman, slavný nobelista a spoluautor metody DRM, a jeho zesnulý spolupracovník Amos Tversky. Chtěli tak ilustrovat takzvaný „konjunkční klam“ (conjunction fallacy), jednu z mnoha pastí, do kterých náš úsudek padá.[12]

Když vědci úlohu s Lindou lidem předkládali v různé denní doby – v jednom známém experimentu například v 9 ráno a v 8 večer – načasování často předurčovalo, jestli dotazovaní dojdou ke správné odpovědi, nebo uklouznou po kognitivní banánové slupce. Lidé problém mnohem pravděpodobněji správně rozlouskli dřív během dne. Závěry ale obsahovaly jednu hodně zajímavou a důležitou výjimku (kterou brzy proberu). Ale podobně jako u manažerů při oznamování výsledků obecně platilo, že výkony byly solidní na začátku dne a s odtikáváním hodin se zhoršovaly.[13]

Stejný vzorec se ukázal u stereotypů. Autoři účastníky žádali o posouzení viny fiktivního obžalovaného. Všichni „porotci“ dostali k přečtení stejnou sadu faktů. Pro polovinu z nich se ale obviněný jmenoval Robert Garner, pro druhou polovinu to byl Roberto Garcia. Když se lidé rozhodovali dopoledne, nebyl mezi verdikty „vinen“ u obou obžalovaných žádný rozdíl. Když ale verdikty vynášeli odpoledne, s mnohem větší pravděpodobností věřili, že Garcia je vinen a Garner nevinen. U této skupiny účastníků byla duševní čilost, projevující se racionálním vyhodnocením důkazů, vyšší v raných fázích dne. A později rostla duševní rozbředlost, s níž se uchylovali ke stereotypům.[14]

S měřením vlivu denní doby na mozkové výkony začali vědci před více než sto lety, kdy průkopnický německý psycholog Hermann Ebbinghaus prováděl experimenty, jež doložily, že řetězec nesmyslných slabik se lidé lépe naučí a zapamatují spíše ráno než večer. Od té doby zkoumali vědci tuto souvislost u celé škály typů duševního úsilí – a došli ke třem zásadním závěrům.

Za prvé, naše kognitivní schopnosti nejsou během dne statické. V těch zhruba šestnácti hodinách, kdy jsme vzhůru, se mění – nezřídka pravidelným, předvídatelným způsobem. V některých částech dne jsme bystřejší, rychlejší, tupější, pomalejší, tvořivější nebo méně tvořiví než v jiných.

Za druhé, toto denní kolísání má větší extrémy, než si uvědomujeme. „Rozdíl mezi denním maximem a denním minimem výkonu může odpovídat vlivu vypití alkoholu na horní hranici zákonem povoleného množství,“ uvádí Russell Foster, neurovědec a chronobiolog z Oxfordské univerzity.[15] Další výzkumy prokázaly, že vliv denní doby může vysvětlit 20 % odchylek v lidském výkonu v kognitivních úlohách.[16]

Za třetí, náš výkon se liší podle toho, co děláme. „Ze studií o vlivu denní doby na výkon vyplývá důležitý závěr, že nejvhodnější doba pro určitý úkol závisí na povaze tohoto úkolu,“ shrnuje britský psycholog Simon Folkard.

Úloha s Lindou je analytická. Rozhodně je záludná. Nevyžaduje ale zvláštní tvořivost ani důvtip. Je na ni jedna správná odpověď, k níž se dá dojít logickou úvahou. Rozsáhlé doklady potvrzují, že u tohoto typu uvažování podává většina dospělých nejlepší výkon dopoledne. Po probuzení pomalu vzrůstá naše tělesná teplota. Stoupající teplota postupně nabudí hladinu energie a bdělosti – a to pak zlepšuje schopnost konat, soustředit se i správně dedukovat. U většiny z nás nastává vrchol těchto zbystřených analytických schopností pozdě dopoledne nebo okolo poledne.[17]

Jedním z důvodů je, že v prvních fázích dne je mysl bdělejší. V naší úloze tvoří politicky zabarvené informace o Lindině činnosti za studií vábničku rozptylující pozornost. V odpovědi na otázku jsou naprosto irelevantní. S ostražitou myslí, jakou obvykle disponujeme dopoledne, zarazíme podobné mlžení ještě před vchodem do našich mozkových bran.

Ostražitost má ale své limity. Poté, co hodinu za hodinou bez ustání stojí na hlídce, se naše mentální stráže unaví. Vytratí se dozadu na cigaretku nebo si odskočí na záchod. A jakmile nestojí u bran, proklouznou dovnitř vetřelci – lajdácká logika, nebezpečné stereotypy, irelevantní informace. Hladina bdělosti a energie, která během dopoledne šplhá vzhůru a kolem poledne dosáhne vrcholu, během odpoledne obvykle prudce klesá.[18] A s tímto poklesem přichází i propad schopnosti udržet koncentraci a mít pod kontrolou faktory, které nás brzdí. Naše analytické schopnosti se zavírají jako listy některých rostlin.

To může mít významné dopady, které však často nevnímáme. Tak například žáci a studenti v Dánsku každoročně podstupují, tak jako žáci a studenti všude na světě, baterii standardizovaných testů, které měří, jak se učí a jak si vedou jednotlivé školy. Dánské děti vyplňují testy na počítači. Protože ale školy mají méně počítačů než žáků, nemohou se jim všichni podrobit najednou. Načasování testu tak závisí na rozmarech školních rozvrhů a na dostupnosti počítačů. Někteří žáci píší testy dopoledne, jiní později během dne.

Když profesorka Harvardovy obchodní školy Francesca Ginová se dvěma dánskými vědci zkoumali výsledky testů dvou milionů dánských školáků za čtyři roky a přiřadili skóre k denní době, kdy žáci test psali, objevili zajímavou, jakkoli znepokojivou, korelaci. Dopoledne získávali žáci větší počet bodů než odpoledne. Mírným propadem skóre se ve skutečnosti projevila každá hodina, o kterou se testy konaly později. Vliv pozdějšího testování se podobal faktoru trochu nižších příjmů nebo vzdělání rodičů – nebo nepřítomnosti ve dvou týdnech školního roku.[19] Načasování nebylo všechno. Ale mělo nemalý vliv.

Totéž zřejmě platí ve Spojených státech. Nolan Pope, ekonom z Chicagské univerzity, zkoumal standardizované výsledky testů a známky téměř dvou milionů studentů v Los Angeles. Bez ohledu na to, kdy přesně škola začíná, „se zařazením matematiky do prvních dvou hodin školního dne místo do posledních dvou hodin se zlepšují výsledky studentů v testech GPA“ i jejich skóre v celostátních testech probíhajících v Kalifornii. I když podle Popea není přesně jasné proč, „výsledky napovídají, že studenti jsou produktivnější v dřívějších fázích školního dne, obzvlášť v matematice“ a školy by mohly podpořit úspěch v učení „jednoduchou změnou uspořádání času, kdy se úkolům věnujeme“.[20]

Ale než se pustíte do přeskládávání vlastního pracovního rozvrhu tak, abyste všechno důležité nacpali do času před obědem, pozor. Všechna duševní práce není stejná. Abychom to ilustrovali, tady je další populární hádanka.

Ernesto obchoduje se starožitnými mincemi. Jednoho dne mu kdosi přinese krásný bronzový peníz. Na jedné straně je hlava panovníka, na druhé datum 544 př. Kr. Ernesto minci prozkoumá – ovšem nekoupí a místo toho zavolá policii. Proč?

Tomuto typu hádanky říkají odborníci na společenské vědy „vhledový problém“. Z metodického, algoritmického uvažování správná odpověď nevzejde. K úlohám tohoto typu lidé obvykle nejdřív přistoupí systematicky, krok za krokem. Ale dřív nebo později narazí na zeď. Někteří rozhodí rukama a vzdají se, přesvědčení, že zeď nepřelezou ani neprorazí. Ale jiní, jak se potýkají se zablokováním a frustrací, nakonec zažijí jakýsi „záblesk osvícení“ – aha! – který jim pomůže uvidět fakta v jiném světle. Problém si zařadí do jiné kategorie a rychle objeví řešení.

(Pořád jste v hádance s mincí bezradní? Budete se tlouct do hlavy. Datum na minci je 544 př. Kr. neboli 544 let před naším letopočtem. Takové označení nemohl nikdo v té době použít, protože Kristus se ještě nenarodil – a samozřejmě nikdo nevěděl, že se za půl tisíciletí narodí. Mince je zjevně podvržená.)

Dvě americké psycholožky, Mareike Wiethová a Rose Zacksová, předložily tuto úlohu a další vhledové problémy skupině lidí, kteří o sobě tvrdili, že jim to nejlépe myslí ráno. Polovinu skupiny testovaly autorky mezi 8:30 a 9:30, druhou polovinu mezi 16:30 a 17:30. Tyto ranní typy s větší pravděpodobností přišly na řešení úlohy s mincí… odpoledne. „Účastníci řešící vhledové problémy během denní doby, která pro ně není optimální… byli úspěšnější než ti, kteří odpovídali ve své optimální fázi dne,“ zjistily Wiethová a Zacksová.[21]

Co se to děje?

Možná jste ale v mých závěrech zaznamenali drobné vytáčky. Všimněte si, že říkám „většina z nás“. Široce platný vzorec má svou výjimku, zejména pokud jde o výkon, a je to důležitá výjimka.

SKŘIVANI, SOVY A TŘETÍ PTÁCI

1. Kdy obvykle chodíte spát?

2. Kdy se obvykle probouzíte?

3. Kde leží střed mezi těmito dvěma časovými údaji – jinými slovy, kdy nastává střed vašeho spánku? (Když například obvykle usínáte okolo půl dvanácté a probouzíte se okolo půl osmé ráno, leží váš střed v čase 3:30.)

SYNCHRONIE A TROJFÁZOVÝ DEN

Table of Contents

Úvod: Rozhodnutí kapitána Turnera

PRVNÍ ČÁST. DEN

1. Skrytý rytmus každodenního života

DRUHÁ ČÁST. ZAČÁTKY, KONCE A TO MEZI TÍM

TŘETÍ ČÁST. SYNCHRONIZOVÁNÍ A MYŠLENÍ