Matt Richtel

ZÁZRAČNÁ IMUNITA

Pochopte fungování imunitního systému a zlepšete své zdraví

Copyright © 2019 by Matt Richtel.

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.

Podle anglického originálu An Elegant Defense: The Extraordinary New Science of the Immune System: A Tale in Four Lives vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2023. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Aleš Drobek

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Jazyková redaktorka Martina Rybičková

Odborný redaktor Ondřej Volný

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava David Dvořák

Obálka a sazba: Stará škola (staraskola.net)

Ilustrace na obálce DoozyDo/Shutterstock

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-zazracna-imunita, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2023

ISBN 978-80-7555-184-9

Jasonovi a Argonautům.

ČÁST I.

ŽIVOT V ROVNOVÁZE

1

Rodinná pouta

Jason Greenstein seděl tiše na sedadle spolujezdce Fordu Windstar. Byl pátek 13. března 2015 a nad jeho hlavou se klenulo ocelové nebe. Jason měl namířeno k zázraku a cestoval stylem, na který byl zvyklý – ve špíně.

Jeho stříbrný minivan se rychle blížil z předměstí Denveru do centra. Vypadalo to, že Jason vytáhl své auto ze šrotoviště. Topení kašlalo a prskalo a podle všeho fungovalo, jen když bylo venku horko. Zadní dveře nešly otevřít. Na palubní desce svítily rozličné výstražné kontrolky, kterých si však Jason nevšímal. Z přeplněných přihrádek se na podlahu sypaly mapy.

A pak ten zápach. Jednak pronikal do kabiny z pětilitrového kanystru benzinu, který měl Jason vzadu pro případ nouze, a jednak z mastnoty, kterou vůz načichl během nespočetných zastávek ve fastfoodech. Jason nikdy nedokázal odolat grilovaným hotdogům z obchodů 7-Eleven, i když jim říkal „čarodějnické prsty“ a „ohavnosti“.

Když vyjížděl na cesty jako obchoďák, což bylo často, přespával v zadní části dodávky. Schoulil se na flekatém oranžovém orientálním koberci, s hlavou vedle kanystru. Nebo si zdříml na krabicích s blýskavými reklamními cetkami, které prodával v odlehlých kasinech.

Jasonovi bylo sedmačtyřicet let, absolvoval prestižní vysokou školu s titulem v oborech podnikání a práva, ale na těchto výdobytcích si nijak nezakládal. Přecházel od jednoho podnikatelského nápadu ke druhému, od jednoho dobrodružství k dalšímu. Nejšťastnější byl za volantem, když řídil s hrudkou žvýkacího tabáku pod jazykem, z rádia vyhrával Springsteen nebo místní stanice a na obzoru se rýsovalo nějaké nové město. Jason rád objevoval, zkoumal a žil si po svém. Byl to pravověrný americký snílek a ta dodávka byla jeho krytý povoz.

„Mami, kdyby se mi něco stalo, postarej se o mýho forda. Posloucháš mě, mami?“ řekl své matce. Jason a jeho máma Catherine se střídavě milovali a hádali tak, že by nad sžíravostí jejich pasivně-agresivních přestřelek Arthur Miller zbledl závisí. Jason teď seděl na sedadle spolujezdce, zatímco jeho přítelkyně Beth řídila. Chystal se udělat něco, co bylo netradiční a dobrodružné dokonce i na jeho poměry. Rozhodl se stát medicínským zázrakem, tváří zbrusu nové léčby rakoviny. Vzepře se smrti, stoje na jejím pokraji, jednou nohou nad propastí. Jason trpěl rakovinou ve velmi pozdním stadiu. Podle všech racionálních kritérií nevyléčitelnou.

V plicích a na zadní levé straně těla mu vězelo patnáct kilogramů Hodgkinova lymfomu a tato tkáň každých pár týdnů zdvojnásobovala svůj objem. Čtyři roky chemoterapie a ozařování nakonec selhaly. Jeden z nejvyléčitelnějších typů rakoviny se podařilo jen krátkodobě zpomalit. Lékaři vyzkoušeli téměř všechno, některé léky předepsali i dvakrát nebo v různých kombinacích, s brutálními vedlejšími účinky. Zhoubný nádor se vždy vrátil. A nyní Jasonovi vystupoval ze zad tak výrazně, že Beth svému příteli láskyplně přezdívala Quasimodo. Útvar tlačil na loketní nerv, takže Jason trpěl trýznivými bolestmi a nemohl hýbat levou rukou; ta byla nateklá a vypadala jako masitá hrouda.

K jeho levé paži byl osud vůbec krutý. V dětství – když jsme spolu vyrůstali – byl Jason fenomenální sportovec. Mazaný, zarputilý a bleskově rychlý, zvlášť jako levák v baseballu. Nebyl vysoký, ale uměl skákat jako antilopa s žabíma nohama; patřil k nejlepším baseballistům a basketbalistům v Coloradu. Tomu odpovídal i jeho vzhled: tmavé vlasy, tmavé oči a široký úsměv. Jeho napůl italské a napůl židovské rysy se zkřížily v pravého Američana, kterému něžné pohlaví nedokázalo odolat. Ale pro mě byl jeho nejtypičtějším rysem jeho smích – vysoký, pištivý smích hraničící se sopránem. Jason se často smál svým vlastním vtipům. Byla to čirá rozkoš.

Když Beth mířila z Boulderu do Denveru, slunce si hrálo na schovávanou za mraky, jakoby se březen stále nemohl rozhodnout, jestli je zima, nebo jaro. Jason vedle ní seděl celý schoulený. Měl na sobě šedé tepláky, plátěné mokasíny, flanelovou košili – všechno volného střihu, protože nic jiného přes ty bolestivé boule na svém těle nenavlékl. Dokonce i nohy mu otékaly. Jason dosud všechny výpady své nemoci snášel s houževnatostí sobě vlastní. Jeho onkolog mu přezdíval Ocelový býk, protože Jason beze stížností přestál každou léčbu, kterou mu lékaři naordinovali, a často ještě přidal vtip nebo úsměv.

Předminulé pondělí si však na schůzce se svým onkologem vyslechl rozsudek smrti. Lékař vyšetřil Jasonův nádor a se slzami v očích mu vysvětlil, že už se nedá nic dělat. Vyzkoušeli všechny možné způsoby léčby, všechny toxické kombinace, ale choroba se vždy vrátila. Přišel čas se rozloučit.

Po návštěvě napsal lékař do Jasonova spisu: „Jakkoli je to emočně obtížné, dalším nejrozumnějším krokem je předat pana Greensteina do hospicové péče.“ Domluvil si schůzku s Jasonovou rodinou, aby ho připravili na paliativní péči.

Podle onkologa by další léčba „nadělala z hlediska toxicity více škod než užitku“. Proto ji doporučoval jedině v případě „dramatické reakce pacienta“.

Beth projela s minivanem středostavovskou čtvrtí až k Presbyteriánské klinice sv. Lukáše. Jason si obvykle rád povídal, byl to učiněný mluvka. Ale teď z něho Beth nedostala půl slova.

Když zaparkovali, Beth ho vzala za ruku a vyjela s ním výtahem do třetího patra. Na tomhle onkologickém oddělení promarnil Jason spoustu hodin svého života. Sedával ve velkém béžovém křesle v jednom z boxů a podstupoval jedovatou chemoterapii. Ne však tentokrát.

Pomalu se uvelebil v křesle. Sestra mu připevnila infuzní hadičku k centrálnímu portu v hrudi. Nejdříve ji propláchla fyziologickým roztokem, aby ji vyčistila, a pak mu podala Benadryl, aby ho uspala. A nakonec pověsila na infuzní stojan sáček s čirou tekutinou. Tohle bylo něco nového.

Rakovina je jednou z nejčastějších příčin úmrtí na světě. Tato kniha však nevypráví její příběh. Nepojednává ani o srdečních nebo respiračních nemocech, o nehodách, mrtvicích, Alzheimerově chorobě, cukrovce, chřipce či zápalu plic, o onemocněních ledvin, HIV ani dalších potížích. To jsou věci, které nás trápí a zabíjejí. Nepopisuje ani příběh jedné konkrétní nemoci nebo poranění. Vypráví o nich o všech a také o jistém mimořádném jevu, který je spojuje, který je úhelným kamenem lidského zdraví a pohody. A tím je imunitní systém.

Povyprávím vám o tom, jak vědci imunitní systém objevili a jak ho studují, zejména v posledních sedmdesáti letech, jakož i o jeho roli ve všech aspektech našeho zdraví. Když se škrábneme nebo řízneme a cizí předmět pronikne štítem naší kůže, která je sama o sobě první obrannou linií našeho těla, imunitní systém vyrazí do akce. Jeho buňky se vyřinou do krevního oběhu, aby vyčistily ránu a obnovily tkáň, opravily vnitřní poškození způsobené pohmožděním nebo aby ošetřily popáleniny či hmyzí štípnutí. Komplexní obranná síť buněk napadá viry způsobující nachlazení – dvakrát až třikrát ročně – zkoumá nespočet malignit, které hrozí přerůst v rakovinu, drží na uzdě viry jako herpes kolonizující vysoké procento populace, a každý rok čelí stovkám milionů případů otravy jídlem. Teprve nedávno jsme začali chápat všudypřítomnou roli našeho imunitního systému v mozku, kde tento orgán pomocí vlastních imunitních buněk odstraňuje poškozené nebo zastaralé synapse, čímž napomáhá udržení neurologického zdraví.

Imunitní systém je doslova naším tělesným strážcem, který se o nás stará bez přestávky a převážně skrytě. Naše zdraví definuje v tom nejširším slova smyslu. Například tytéž mechanismy, které chrání naše individuální zdraví, se podle všeho angažují i v tak zásadních funkcích, jako je například výběr partnera – upozorňují nás na incestní vztahy, které by mohly ohrozit naši kolektivní bezpečnost a budoucnost.

O imunitním systému se často mluví jazykem války – naše vnitřní ozbrojené síly bojují proti zlé nemoci pomocí výkonných buněk schopných sledovat a špehovat, zasazovat přesně cílené údery a jaderné útoky. V duchu této válečné metafory můžeme říci, že naše obranná síť spoléhá i na tajné agenty vybavené sebevražednými pilulkami a využívá jednu z nejsložitějších a nejrychlejších telekomunikačních sítí na světě. Tento obranný aparát se rovněž těší postavení, jaké mu mohou prakticky všechny ostatní aspekty lidského života jen závidět. Volně se pohybuje po těle, prochází skrz a napříč orgánovou soustavou. Podobá se policii v době stanného práva – vyhledává nepřátele těla a předchází smrtelným škodám, přičemž rozeznává až miliardu různých vnějších hrozeb, dokonce i takových, které věda ještě neobjevila.

Je to mimořádně náročné povolání, jelikož život je bujarý festival a lidské tělo ohromný mejdan, chaotická a nevázaná zábava za účasti celé řady buněk. A těch jsou miliardy – tkáňové a krevní, bílkoviny a molekuly a invazivní mikrobi.

Práci imunitního systému komplikuje skutečnost, že hranice našeho těla je porézní. Prakticky každý organismus, který do nás chce proniknout, to také udělá. Naše tělo je oslava, na kterou může přijít úplně každý, festival s volnými místy k sezení, kde se to hemží všemi možnými formami života, jež zrovna projdou kolem. Jsou tady zloději a gangsteři, teroristé vyzbrojení jadernými kufříky, opilí bratranci a příbuzní, nepřátelští agenti v převleku za přátele a protivníci tak nepředvídatelní a cizí, jako by se do nás přenesli z jiného vesmíru.

Přesto je válečná metafora navzdory všem uvedeným hrozbám zavádějící, neúplná. Dokonce pravděpodobně zcela chybná. Náš imunitní systém není zbraňový aparát. Je to mírový sbor, který více než cokoli jiného usiluje o harmonii. Jeho úkolem je kroužit po tom divokém mejdanu a dávat pozor na potížisty, které – a to je klíčové – v případě potřeby vyhazuje, tak aby přitom co nejméně obtěžoval ostatní buňky. A to nejen proto, že nechceme poškozovat vlastní tkáň, ale také proto, že potřebujeme spoustu cizích organismů, které žijí na nás a v nás, včetně miliardy bakterií, které obývají naše střeva. V poslední době se začíná rýsovat přesvědčivý argument, že někteří tito mikrobi nám vůbec neškodí, právě naopak – jsou našimi vítanými spojenci. Naše zdraví závisí na harmonické interakci s celou škálou rozličných bakterií. Když například užíváme antibiotika nebo antibakteriální mýdla nebo nějaký toxin poškodí naši střevní flóru, ohrožujeme tím bakterie, které podporují účinnost našeho imunitního systému.

Ale když se náš imunitní systém přehřeje, musíme se mít na pozoru.

Pak se začne podobat autoritářskému policejnímu státu – ve své činnosti je tak horlivý, že nám začne škodit víc než jakákoli cizí nemoc. Takovému jevu se říká autoimunita a její výskyt je na vzestupu. V průběhu života se vyvine až u dvaceti procent americké populace, tedy 50 milionů Američanů. Podle některých odhadů jde ze 75 procent o ženy, které trpí například revmatoidní artritidou, lupusem, Crohnovou chorobou a syndromem dráždivého tračníku (IBS). To všechno jsou strašlivé, frustrující, vyčerpávající, těžko diagnostikovatelné choroby. V celkovém součtu svých projevů je autoimunita třetí nejčastější kategorií onemocnění ve Spojených státech (po kardiovaskulárních onemocněních a rakovině). Například cukrovku, což je nejčastější zabiják v USA, způsobuje imunitní systém, který vytáhne do boje proti vlastní slinivce břišní.

Autor s Jasonem Greensteinem. „Jsem zpátky,“ řekl Greenie.

Zdroj: Nick Cote / New York Times

V posledních několika desetiletích se imunologie, věda o imunitním systému, dozvěděla o dalším základním aspektu imunitního systému – lze ho oklamat. Někdy se nemoc uchytí, začne růst a šířit se a pak imunitnímu systému namluví, že pro tělo není zase takovou hrozbou. Někdy ho dokonce přesvědčí, aby jí pomohl růst. Právě to se stalo Jasonovi.

Rakovina na jeho elegantní obranu ušila pěknou boudu. Nejprve se chopila vlády nad komunikačními kanály imunitního systému a nařídila jeho vojákům, aby se stáhli. A pak jej navedla k tomu, aby rakovinu chránil, jako by to byla nová, cenná a zdravá tkáň. To byla pro Jasona přímá cesta do hrobu.

Čirá tekutina, která Jasonovi v onen šťastný pátek třináctého kapala do hrudníku, měla za úkol strhnout rakovině masku. Jeho imunitnímu systému vydala příkaz k útoku. Jason se tak zařadil do skupiny padesáti pacientů, kteří jako první vyzkoušeli jeden z největších objevů v dějinách medicíny, a nyní mapoval neprobádaná území. O takovém dobrodružství se mu nikdy ani nesnilo. Stál na samé přídi civilizačního pokroku coby vyslanec moderní vědy, která vyzývala na souboj jednu z nejstarších a nejúčinnějších smrtících technik v rozsáhlém panteonu nemocí.

Když začalo být zřejmé, že by Jason mohl zosobnit mimořádný posun v medicíně, chopil jsem se pera.

Jako novinář deníku The New York Times, ale také jako Jasonův přítel, jsem se vypravil na cestu za pochopením imunitního systému. Chtěl jsem se dozvědět, jak jsme dospěli do tohoto bodu, kdy imunitním systémem můžeme manipulovat, a co to znamená. Odhalil jsem příběh vědeckých objevů a hrdinství, globální detektivku, který nás provede Evropou, Ruskem, Japonskem a Spojenými státy a ve kterém vědci staví jeden těžce vydobytý objev na druhém. Své poznatky jsem shrnul do série krátkých výkladů a ponaučení, osobních příběhů a okamžiků prozření, díky čemuž má tato kniha blíž k románu než učebnici. Vypráví o mechanismu imunitního systému a jeho souvislosti s praktickými aspekty zdraví, jako jsou spánek, kondice, nálada, výživa, stárnutí nebo demence.

Seznámíte se s příběhem Jasona a dalších tří medicínských zázraků: Boba Hoffa, muže s jedním z nejneobvyklejších imunitních systémů na světě, a Lindy Segreové a Merredith Branscombeové, dvou nezlomných duší bojujících proti neviditelnému zabijákovi – svému vlastnímu nadměrně aktivnímu imunitnímu systému.

Stejně jako Jason jsou i tito tři součástí vědecké revoluce, učiněné exploze znalostí, kdy odborníci řadí nové poznatky o imunitním systému k vůbec nejvýznamnějším objevům všech dob. Jeden z průkopníků tohoto výzkumu John Timmerman z Kalifornské univerzity v Los Angeles je staví na roveň objevu antibiotik. Pokud jde o boj s řadou nemocí, které ovlivňují kvalitu i délku života, „jsme nyní v pozici Apolla 11. Dosedli jsme. Orel přistál“.

Toho pátku třináctého U svatého Lukáše odkapávala léčba Jasonovi do žil celou hodinu, načež s Beth vyrazili na pětačtyřicetiminutovou cestu zpátky do Boulderu. V tamějším Coors Events Center v kampusu Coloradské univerzity se konal středoškolský basketbalový zápas, kde hrál Jasonův synovec. Když dorazili na místo, Jason neměl sílu vyjít schody arény, a tak jeden člen rodiny přemluvil pořadatele, aby ho pustili vchodem pro personál, který vedl přímo ke hřišti.

Takhle Jason chodil hrát basketbal v dobách své největší slávy, rovnou na hřiště, do středu dění. A já před několika desítkami let seděl právě v této aréně a sledoval, jak Jason dává koš tak nepravděpodobný a úchvatný, že nic podobného nejspíš už nikdy v životě neuvidím. Jason skóroval z hranice vymezeného území, zrovna když po konci druhého prodloužení s hlavním rivalem zazněl signál ukončující hru. Jeho tým díky tomu postoupil do státního play-off.

Nyní, o mnoho let později, seděl Jason na tribuně, zatímco za ním chodili jeho kamarádi a říkali si, že tenhle bledý stín někdejšího šampiona se nejspíš dívá na svůj poslední zápas.

„Vypadal příšerně,“ přiznal jeden z jeho dávných spoluhráčů, hubený ostrostřelec Danny Gallagher. „Říkal jsem si, jestli vůbec přežije do dalšího rána.“

2

Jason

Příběh imunitního systému se samozřejmě točí kolem otázky života a smrti, kolem přežití v těch nejnebezpečnějších podmínkách. A neméně se týká i boje za mír a harmonii, za úspěšnou integraci, pohybu organismů napříč hranicemi těla, zjevného předurčení a evoluce. Je to příběh o přátelství.

Moje nejranější vzpomínky na Jasona souvisejí s baseballovým hřištěm a střídačkou. Bylo nám tenkrát deset. Náš juniorský tým sponzoroval McDonald’s. Bílé dresy se žlutým lemováním. Jason měl na hlavě hustou čupřinu a úsměv od ucha k uchu. Na týmových fotkách stával v zadní řadě. Já klekával vepředu, v mnoha ohledech šťastný a ve škole sebevědomý, ale uvnitř rostla naježenost malého kluka toužícího po pozornosti.

Jason mi připadal jako ztělesněný ideál, ryzí americký kluk, nejen skvělý ve sportu, ale také přirozeně zvídavý, laskavý a náramně charismatický. V sedmé třídě byl zvolen nejlepším žákem. Všude, kde se objevil, se mu ostatní podřizovali. Přezdívalo se mu Zlatý. Oblíbený byl i proto, že byl pravým opakem rváče a třídního tyrana. „Tak do toho, Ricku!“ křikl vždycky, když jsem byl na pálce, s vyhlídkou na rychlé vyautování. „Příště,“ říkával pak, když jsem smutně kráčel na lavičku.

Leccos jsme měli společného, například jsme vzhlíželi ke svým tátům, kteří dominovali jak našim životům, tak komunitám. Můj otec působil v našem relativně malém městě jako soudce. Jasonův otec, Joel Greenstein, byl oblíbený rozvodový právník a neméně zbožňovaný trenér naší juniorské ligy, jakási naše obdoba Waltera Matthaua, bez nadávek a pití. Kouřil doutníky, měl sarkastický úsměv a suchý humor a v jeho tmavomodré větrovce Yankees jste ho poznali i na opačném konci hřiště. Stával v „dugoutu“, tedy na baseballové střídačce a s nohou opřenou o lavičku bušil pěstí do své zadácké rukavice z popraskané kůže.

Jason, nahoře druhý zleva; autor, vpravo dole, pod Jasonovým otcem.

Zdroj: Archiv autora

Joel Jasona jemně, leč strategicky usměrňoval jako soudný trenér, kterému spadl do klína plnokrevník.

„Jason otce zbožňoval,“ prozradila mi Jasonova sestra Yvette. „A táta zase zbožňoval jeho. Můj táta byl spíše rezervovaný typ, kdežto Jason pravý opak – vždycky mluvil zpříma, bez obalu, co na srdci, to na jazyku.“

Jasonův starší bratr Guy to potvrdil: „Můj táta byl jeho guru.“

Ze zdravotního hlediska byl mezi našimi otci – Murrayem (mým tátou) a Joelem – znatelný rozdíl. Murray objevil běhání na počátku běžecké mánie v 70. letech minulého století a stal se stejným fanatikem jako všichni ostatní. Nakonec uběhl třináct maratonů. Joel byl také fit, ale kouřil doutníky. Jasonova matka Cathy kouřila krabičku cigaret denně. Dům Greensteinových prostupoval zápach z tabáku. Kouření je pro imunitní systém opravdu mimořádnou zkouškou; drobné ranky na měkké plicní tkáni nezpůsobují jen trvalá zranění, ale buňky se musejí dělit, aby zacelily poraněnou tkáň. A dělení buněk zvyšuje možnost zhoubného bujení, rakoviny. Je to prostá matematika, která může být smrtelná.

V osmé třídě stál Tom Meier, jeden z Jasonových nejbližších kamarádů, ve školní tělocvičně. Vtom se otevřely dveře a dovnitř vpadl Zlatý. „Vzlykal,“ vzpomínal Tom.

Jason si Toma sotva všiml a zamířil přímo do šatny. Tom šel za ním. Jason se posadil na lavici.

„Co se děje, J?“

„Táta umírá.“

Jason se právě dozvěděl, že jeho otec má rakovinu tlustého střeva.

I po čtyřiceti letech Tomovi zvlhnou oči, když na to vzpomíná. „Neznal jsem na světě silnějšího člověka než Jason,“ přiznal. „A i on byl dočista zdrcený.“

Navenek se zdálo, že si Jason se zhoubnou nemocí, která zaživa rozežírala jeho otce, velké vrásky nedělá. Jako by mezi sebou a světem pomalu stavěl emocionální zeď. V deváté třídě Jason kandidoval na předsedu studentské rady. Z jeho projevu vyzařovala sebejistota a elegance. Prohlásil, že se nikdy nevzdá.

„Pokud budu zvolen, budu důsledný a neztratím svůj elán.“ Měl jen jediný slib. „V případě zvolení předsedou pro vás budu pracovat ze všech sil.“ Prý v případě zvolení. Samozřejmě že vyhrál.

V desáté třídě na Boulder High School přišel Jason s životní filozofií, která nás všechny definovala po několik dalších naivních, báječných let. Skupině kamarádů dal jméno Liga znepokojených kamarádů, LZK.

Jeho pohled na svět převzalo dalších šest lidí – nás, kteří jsme na střední škole tvořili semknutou skupinu – Josh, Noel, Tom, Adam, Bob, Jason a já. LZK však bylo pravým opakem svého názvu. Jason tím chtěl říct, že nikdo z nás není kdovíjak znepokojený. Vrásky si dělají jen lidé, kteří ztratili nadhled.

Stejně jako všechny věčné filozofie a náboženství se i tato machistická myšlenka vnitřně hroutí a nakonec popírá sebe samu. Všechny do jednoho nás tenkrát znepokojovalo ledacos a navzdory všem výsadám jsme byli vyděšení a nejistí.

Takový rozpor může mít, jak si ještě ukážeme, za následek úzkosti a nemoci. To souvisí se způsobem, jakým se imunitní systém vypořádává se stresem. Přinejmenším navenek jsme však tenkrát byli šťastní kluci, dobří studenti a sportovci, zkrátka oblíbení a všude vítaní. Jason nesl pochodeň. A v jedenácté třídě se mu podařilo něco pozoruhodného.

Jako trochu podměrečný student nižšího ročníku pomohl středoškolskému basketbalovému týmu Panterů na nezapomenutelné cestě státním play-off v roce 1984. Ve vysokých botách měl s bídou sto osmdesát. Rozhodně nebyl jedinou hvězdou týmu, v němž tenkrát hrálo několik zkušenějších špičkových hráčů, ale Jason byl tmel, rozehrávač a maskot, svým nasazením bezkonkurenční.

Jeho tehdejší trenér John Raynor, který se podobal Bobbymu Knightovi, měl Jasona za hráče, kterého nic nezlomí. „Občas hrál úplně bezhlavě,“ vzpomíná. „Po míči se vrhal plavmo a vstával celý bolavý a já si říkal, panebože, dožije se ten kluk konce zápasu?“

My, zbylí členové Ligy, tenkrát seděli a povzbuzovali na tribunách, tváře pomalované malými fialovými tlapkami našich Panterů.

A nedaleko od nás se choulila hubená postava, pouhý stín svého dřívějšího já. Joel pozoroval svého milovaného syna.

Hra se od začátku vyvíjela špatně.

Jason, jenž měl vždy výškovou a silovou nevýhodu, se navíc potýkal s nedoléčeným kotníkem, který si zranil v předchozím zápase. Získal pouhé čtyři body. Ani dva nejlepší střelci Panterů se moc nepředvedli. Konečné skóre: 52-42.

O několik měsíců poté, 13. července 1984, Joel Greenstein zemřel. Bylo mu padesát.

Jason se tu zprávu dozvěděl v práci. Přišel domů a našel tátu v obýváku na nosítkách, v péči pracovníků hospice. Rozvzlykal se. Až do poslední chvíle nevěřil, že se to opravdu může stát.

Později se mi svěřil: „Dvě věci na tomhle světě fakt nesnáším – nemocnice a rakovinu.“

Někteří členové jeho rodiny měli pocit, že smrtí otce Jason jakoby ztratil kotvu a dal se na zběsilý úprk – fyzicky, duchovně, emocionálně. Po Joelově smrti Jason utíkal usilovněji a rychleji než předtím, jako dostihový kůň bez trenéra. Žil opravdu naplno – vyučoval v Japonsku, cestoval po Jižní Americe, získal několik vysokoškolských titulů. De facto. Nedoplatil totiž školné, a tak po promoci oficiálně nedostal zasloužený právnický diplom. Rozjížděl jeden byznys za druhým. Prodával mobilní telefonní služby, sandály Crocs po obchoďácích, odšťavňovače po restauracích. Založil a provozoval půjčovnu dodávek uzpůsobených pro lyžaře. Všechny ty nápady vymýšlel s nadšením člověka, který dává vítězný koš.

Při zpětném pohledu to vypadá, že dával všanc své zdraví, ale byl jsem to já, kdo se s vážnou nemocí setkal dřív. Po vysoké škole jsem se zhroutil, podlehl jsem tlaku přemrštěných, pomýlených ambicí, aniž bych tušil, kam mě srdce doopravdy táhne. S tím šly ruku v ruce nespavost a úzkost. Věděl jsem, že jestli chci přežít, musím najít sám sebe. Z krize jsem vyšel jako muž, který je do značné míry spokojený sám se sebou a dokáže neohroženě následovat svou múzu.

Koncem devadesátých let mezi mnou, uzdraveným a šťastným, a Jasonem, dobrodruhem, který přicházel s jedním bláznivým obchodním nápadem za druhým, vzniklo hluboké, opravdové přátelství. Spojoval nás zápal pro věc a staré časy spolu se schopností nebrat se moc vážně, a zároveň být plně oddáni své vášni. Jenže pak si pro mého kamaráda přišel osud.

Jason přistál na letišti ve Phoenixu pod nádhernou večerní oblohou 9. května 2010. Byla neděle večer a Jason strávil víkend na veletrhu hazardních her v Biloxi ve státě Mississippi. Jeho nejnovější podnikatelská činnost se točila kolem prodeje čínských tretek – malých, dekorativních smaltovaných krabiček, jimiž kasina odměňovala věrné zákazníky nebo okamžité výherce. Jeho společnost se jmenovala Green Man Group.

Byl to Jason ve své nejryzejší podobě. Žil ve Vegas, hlavním městě hazardu, a prodával nablýskané věcičky podobným snílkům jako byl on. Cestoval po celé zemi a navštěvoval kasina, která tehdy rostla jako houby po dešti. A vysvětloval, že jeho cetky vyženou zákaznickou loajalitu do oblak. Jezdil v Chrysleru Concorde z roku 1982, který mi popsal jako „poslední auto 98 procent Židů. Každý z těch Židů zemřel, nebo už nemohl řídit, nebo auto prodal mexické rodině. A každý Concorde, který kdy vyrobili, vlastnil nějaký Mexičan, kromě toho mého.“

Pak vypískl svým vysokým smíchem, buď aby zakryl rozpaky nad tou lehce nevybíravou poznámkou, anebo z opačného důvodu – protože si zkrátka myslel, že to je vtipné. A jeho smíchu prakticky nešlo odolat. S tímto autem byl Jason ve svém živlu – stažená okna, teplý vzduch, dobrodružství před sebou. „Hrozně rád jsem se proháněl pouští po otevřené silnici.“

Cestou domů do Vegas se zastavil ve Phoenixu, protože měl v Arizoně nějakou práci. Když onoho pozdního večera devátého května přistál, letecká společnost zašantročila jeho zavazadlo, ve kterém měl i vzorky svých tretek. A jak tam stál a čekal, ucítil zašimrání v krku. Pomyslel si: Občas mívám v poušti alergii, anebo jsem chytil angínu nebo virózu.

Ubytoval se v hotelu Days Inn, půl hodiny autem od letiště, a ráno se cítil mizerně. Měl náladu pod psa. „Byl krásný květnový den a mně bylo na umření. Příšerně mě bolela hlava.“ Na povzbuzenou udělal to, co vždycky před jízdou, vsunul si pod ret kousek žvýkacího tabáku Skoal Fine Cut – „žvýkal jsem jako o život“ – a když mu ani to nepomohlo, zastavil na benzince na svačinku.

A tak byl ve svém živlu – na cestě v krajině, a přesto se cítil děsně.

„Jason byl typem člověka, který kdyby se narodil o sto let dříve, by vyrazil jako osadník na západ,“ prohlásila o něm jeho sestra Natalie. „Nechal by město za zády a riskoval indiány nebo cokoli jiného.“ Nebyla si jistá, jestli je tak založený od přírody, nebo se změnil po otcově smrti, každopádně „když umřel táta, něco se v něm zlomilo nebo přepnulo.“ Usadit se, zpomalit, tohle prostě nebylo pro něj. Měl svou vlastní hlavu a nápady si nedal vymluvit, i když je druzí považovali za krajně bláznivé, jako třeba tu domácí léčbu, kterou si o pár týdnů později zkusil vykurýrovat bolavý krk.

Jason žil ve Vegas se striptérkou. Pochopitelně. Holka si od něho pronajala pokoj v domě, který mu jako investici koupila matka za 175 tisíc dolarů. Byl to třípokojový dům v rančerském stylu s bazénem na dvoře, postavený v roce 1947, tedy pár let poté – a dávno, dávno předtím, než ho koupili Greensteinovi – co zdejší čtvrť patřila k těm lepším. Kdysi tu naproti přes ulici bydlel hazardní magnát a Jason plánoval dům zrenovovat a přeprodat. Nebo to aspoň tvrdil. Vztah se striptérkou byl čistě platonický. Tak to Jasonovi víceméně vyhovovalo. A navíc měl Beth.

Byl pátek a symptomy pořád přetrvávaly. „Udělal jsem, co by udělala většina lidí,“ řekl Jason se smíchem. „Šel jsem v pátek večer do krámu, koupil si bednu piva a opil se, abych bacila utopil.“

Když se druhý den ráno probudil, cítil se ještě hůř. „Chtěl jsem se vyléčit chlastem, ale moc to nefungovalo.“

Zavolal Beth a ta ho nabádala: „Musíš k doktorovi.“ Jason šel, udělali mu krevní test a všimli si velké lymfatické uzliny na krku. Doktor usoudil, že má mononukleózu, a dal mu antibiotika. Léky však nezabíraly.

„Vůbec se to nelepšilo.“

Každé léto jezdil Jason s matkou na východ do New Yorku, za její rodinou. Nerada létala. S Jasonem na sobě vzájemně lpěli a pojila je oboustranná náklonnost, kterou by si nezúčastněný pozorovatel snadno spletl s profesionálním wrestlingem, přinejmenším slovním. Vždycky se hádali, teatrálně zvyšovali hlas.

Mami, ty mě neposloucháš! Necítím se dobře.

Jasone, jestli se necítíš dobře, jdi do postele!

Ještě zvládám, mami, vždyť s tebou jedu do New Yorku.

To je milé, Jasone, to je od tebe hezké.

Jason vždy zajel do Colorada, aby ji vyzvedl, a zamířili na východ. Jsem nějaký slabý, pomyslel si. Byla polovina června, když dorazili do Bayside v Queensu, v rámci jejich každoroční pionýrské pouti v obráceném gardu, která Jasona vždy přivedla zpět do místa, odkud pocházela jeho americká rodina. Tam, v domě své tety Rose, se nemohl zvednout z gauče.

„Vzpomněl jsem si na tátu, když onemocněl.“

Jason neměl vlastního lékaře. A vlastně neměl ani řádné zdravotní pojištění.

„Nedávno jsem si na internetu koupil falešné zdravotní pojištění. Psali tam, že se jedná o pojištění pro případ nouze. Rakovina se jako nouze nepočítala. A propláceli jen do limitu tisíce dolarů. Takhle já prostě žil. Jednou jsem se vsadil s nájemnicí o lahev rumu Captain Morgan, jestli jsou její prsa pravá.“

V Coloradu mu konečně udělali krevní testy. Jeden z nich měřil zánět prostřednictvím nespecifického vyšetření míry sedimentace erytrocytů. Jasonův výsledek byl astronomický.

Doktor si ho zavolal. „Máme velký problém,“ prohlásil a vše mu podrobně shrnul. „Za třicet let praxe jsem nic podobného neviděl. Děje se s vámi něco hodně špatného.“

Jasonovi byl diagnostikován Hodgkinův lymfom. Jeho imunitní systém čelil drtivému útoku zhoubných sil. Dobrá zpráva zněla, že Hodgkinův lymfom patří k nejlépe léčitelným nádorům, tedy pro většinu lidí.

3

Bob

Zázračný příběh imunitního systému Roberta T. Hoffa se začal psát o halloweenském večeru roku 1977. Vybral si tenkrát kostým mumie.

Narodil se v roce 1948, vyrůstal v Iowě, byl synem pojišťováka a od svých čtyř let skrýval své city. To bylo poprvé, kdy se mazlil s jiným chlapcem odvedle. Zamiloval si to a začal toužit po tělesné blízkosti chlapců a nakonec mužů. Naučil se tajit skutečnost, že několik prvních let si oblékal máminy šaty a šátky. Ve škole byl výborný žák. O své vášni se svěřil jednou, v sedmé třídě, a pak už tu chybu nikdy neudělal. Kluk, kterému to řekl, Steve Lyons, to tenkrát vyžvanil celé škole.

„Nadávali mi do buzen a homoušů.“

Bob potřeboval novou strategii a tu našel v imitaci. Nejoblíbenějším klukem ve škole byl tenkrát jistý Art. Bob se naučil Arta napodobovat.

„Zkopíroval jsem všechno, co Art dělal. Osvojil jsem si jeho mimoškolní aktivity. Plaval jsem v YMCA. Naučil jsem se mluvit jinak. Gayové mají specifickou artikulaci a já se naučil vyhýbat slovům, kde by mohlo zaznít šišlání.“

„Pak jsem začal být populární. Hvězda školního představení, předseda studentské samosprávy, nejoblíbenější kluk ve třídě.“

Chodil s dívkami a až do vysoké školy abstinoval v sexu s muži, aby nebyl ostrakizován.

Vystudoval práva a vzal si ženu. Nechal se naverbovat k vojenskému letectvu. S manželkou se snažili, aby jim to klapalo. Jenže ona nakonec usoudila, že s homosexuálem žít nechce. Rozvedli se. Bob se oženil znovu. Časem se o jeho orientaci dozvěděla jeho máma. Dvacet let pak spolu nemluvili, protože v jejích očích byla homosexualita hřích.

V roce 1977 žil Bob ve Washingtonu, D. C., už jako úspěšný právník, zástupce ředitele právního odboru významného federálního úřadu, Správy obecných služeb. Dne 31. října se Bob vydal sám na večírek; jeho tehdejší manželka, letuška a jeho oficiální krytí, byla zrovna služebně mimo město.

Bob se zabalil do gázy, kterou si koupil ve třicetimetrové roli v obchodě Joann Fabrics, a věnoval se společenské zábavě, když vtom potkal Johna. John byl velmi pohledný zrzek. Bob a John šli nahoru a měli nechráněný sex.

O dva týdny později se Bob cítil malátný, letargický a unavený. Bolelo ho v krku a měl příznaky podobné chřipce, ne však natolik vážné, aby šel na nemocenskou. Potíže trvaly deset dní. „Přičetl jsem to chřipce,“ vzpomíná Bob.

Kolem Dne díkůvzdání se Bob vydal na svatbu svého bratrance v Cedar Falls. Na zpáteční cestě se mu udělalo hodně špatně. Zvracel a měl průjem. Usoudil, že asi snědl zkažené krevety. Bob, celý život nadprůměrně úspěšný, zašel k lékaři, u kterého si nechal dělat prohlídku, když žádal o pilotní průkaz.

Bob měl žloutenku typu A, což je kmen, který byl identifikován jen o několik let předtím, v roce 1973. Jedná se o infekci jater, která se projeví až po určité době. Až se tak stane, pociťuje člověk – v tomto případě Bob – příznaky typické pro normální funkci imunitního systému – zánět.

Pro Boba tato diagnóza nebyla, když se to vzalo kolem a kolem, až tak špatnou zprávou. Pokud imunitní systém dělá svou práci, lze žloutenku typu A překonat.

Jenže Bob neměl jen žloutenku typu A. Nakazil se také syndromem získaného selhání imunity neboli AIDS, což je pravděpodobně největší hrozba, jaké kdy náš imunitní systém čelil. Trvalo několik let, než Bob zjistil pravdu, a poté se stal zdrojem hluboké inspirace a moudrosti v nejvyšších sférách vědeckého světa. V medicíně platí Robert Hoff za učiněný poklad. Jeho tělo se postavilo HIV a smrti tak, jako se to do té doby nikomu nepodařilo, a jeho vzácný imunitní systém tak nabídl cenné poznatky a naději nám ostatním.

4

Linda a Merredith

Když Linda Bowmanová stála na prvním odpališti větrem a deštěm sužovaného golfového hřiště v irském Ulsteru, máloco nasvědčovalo tomu, že se v ní skrývá neviditelný sebevražedný zabiják. Byl květen roku 1982 a zrovna probíhalo závěrečné kolo turnaje Smirnoff Ulster Open, který sloužil jako kvalifikace prestižního Ladies Irish Open. Linda byla ve vedení.

Těsně před jejím odpalem ve dvě odpoledne k ní přistoupil její nevrlý nosič holí Victor McCauley a dočista ji ohromil. Odvedl ji na parkoviště a řekl: „Chci ti něco ukázat.“ Otevřel kufr auta, ve kterém ležel tucet krásných rudých růží. „Lindo,“ prohlásil, „pojďme to vyhrát.“

Nebylo to snadné. Dvaadvacetiletá Linda ještě nikdy žádný profesionální golfový turnaj nevyhrála a stála tehdy proti ženě, jež poslední dva roky vydělala na evropských soutěžích nejvíc peněz. Noc před finálovým kolem téměř nespala.

Na druhou stranu, velká část Lindina života nebyla žádná procházka růžovým sadem. Nic jí samo nespadlo do klína, nebyla žádná princezna. Vypracovala se postupně a dělala to ráda. Už jako sedmiletá holka se po hlavě vrhla do jezdectví a brzy slavila soutěžní úspěchy. Přepínala se, hledala své limity. V rané pubertě dokonce zkusila dietu, kdy jedla jen bílkoviny – maso a vejce, žádné ovoce ani zeleninu, aby byla na hřbetu klisny štíhlá a elegantní.

Stala se nejlepší závodnicí své stáje. „Dejte mi mizerného koně a já z něho udělám šampiona.“

A co mozek? Linda vynikala zejména v matematice a podobně jako její starší sestra přeskočila třetí třídu.

Byla oblíbená, možná ne úplně nejoblíbenější, trochu šprtka, ale spokojená a motivovaná. Její matka byla profesionální golfistka, otec také špičkový golfista a Linda nakonec přešla od jezdectví k rodinnému podnikání. Od víceméně pevného startu v patnácti letech neúnavně trénovala a propracovala se až ke golfovému stipendiu na Stanfordově univerzitě. Drajvy jí létaly k 210 metrům, což byl v té době vskutku výkon.

Ve finálovém kole turnaje Ulster Open onoho květnového dne roku 1982 se Linda vyrovnala Jenny Lee Smithové, která byla ve vedení. Na poslední osmnácté jamce na tom nebyla Linda po druhé ráně dobře – míček se překulil z greenu do bunkru. Její odpal z písku však dopadl patnáct centimetrů od jamky a její par poslal zápas do play-off, které se hraje systémem „náhlé smrti“.

Hrálo se jamku po jamce. Kdyby některá hráčka na jedné z nich zvítězila, brala by celý zápas. Linda a Jenny hrály čtyři jamky vyrovnaně a pak na páté jamce, 457 metrů dlouhém pětiparu, Linda konečně polevila. Obě dámy odpálily téměř stejné solidní drajvy, ale pak Linda vytáhla holi č. 3, rozmáchla se, a… míček jen svrchu lízla. Ten se líně koulel po zemi nějakých 80 metrů, méně než polovinu vzdálenosti, ve kterou Linda doufala. Po ní pálila Jenny a zvládla to parádně. Teď už jí stačilo jen trefit slušnou ránu wedgí a turnaj by měla v kapse.

Victor, Lindin caddy, jí klidně podal železo č. 5 s tím, že ví, co má dělat. Švihnout ladně, silně a sebejistě, míček umístit blízko jamky, zůstat v zápase, vyvinout tlak na soupeřku.

Linda trefila přesně a míček přistál metr od jamky. A Jenny wedgí přestřelila green. Když Linda zahrála svůj birdie a vyhrála, její americké spoluhráčky ji vzaly na ramena. Později, během pozápasové oslavy, tančila se svým starým nosičem na „Forty Shades of Green“.

Linda Bowmanová měla mnoho předností, především pracovní morálku a schopnost kontrolovat se i pod tlakem.

Jenže pak se proti ní obrátilo vlastní tělo.

O čtrnáct let později, v roce 1996, by se nezúčastněnému pozorovateli zdálo, že se Lindin život víceméně dál odvíjí jako v románu. Linda měla MBA ze Stanfordu, dvě děti, z nichž jedno bylo ještě miminko, a manžela pracujícího v jedné z nejprestižnějších advokátních kanceláří v Silicon Valley. A měla našlápnuto k tomu, aby se jako historicky šestá žena v pořadí dostala do nejužšího vedení obří poradenské firmy Boston Consulting Group.

Bydlela v pěkném domě v San Mateu, na předměstí San Franciska. Jednoho zářijového večera roku 1996 vařila večeři pro několik kolegů z práce, když ucítila bolest v palci na levé noze. Žádné nepatrné píchnutí, nýbrž BOLEST! Podívala se dolů a spatřila, že jí prst otekl do velikosti golfového míčku. V agónii dokončila večeři a pak udělala na své poměry něco mimořádného – své hosty zdvořile požádala, aby odešli dříve.

Dál, což bylo ještě nevídanější, zrušila schůzku naplánovanou na další den. Měla letět do Los Angeles za významným klientem, jednou z největších světových bank. Jenže ona si ani nedokázala představit, že by vyšla z domu.

Aby vůbec usnula, vzala si Vicodin, který měla od nedávného porodu. Pilulka nezabrala. Linda si vzala druhou. Ani tentokrát se však nedočkala úlevy. A tak spolkla třetí.

Druhý den šla k lékaři a ukázala mu palec na noze velký jako míček značky Titleist, který jednou rozdrtila. Byl červený a oteklý, balonek plný nesnesitelné bolesti.

Lékař po vyšetření prohlásil: „Nejsem si jistý, co to je.“

Na Lindu zaútočilo její vlastní tělo. Trpí revmatoidní artritidou. Její příběh bude znít povědomě celé armádě lidí, které kdy trápila autoimunita. Linda se potýkala s hroznou bolestí a otoky – střev, orgánů a hlavně kloubů.

Obecně platí, že autoimunita si vybírá strašlivou daň. Z pěti nejprodávanějších léků na trhu hned tři léčí autoimunitu, včetně toho vůbec nejprodávanějšího, Humiry, který se používá k potlačení imunitního systému při léčbě různých onemocnění. Ročně se ho prodá za téměř 20 miliard dolarů.

Dnešní pacienti trpící autoimunitními poruchami jsou nicméně důkazem, jak daleko v jejich výzkumu a léčbě věda pokročila. Nyní jasně vidíme, že lidé trpící artritidou, celiakií nebo lupusem, a dokonce i ti, kteří se potýkají se zdánlivě záhadnými stavy nadměrné únavy, horečkami a bolestmi, mají často společnou jednu neviditelnou hrozbu: elegantní obranu, která se vymkla kontrole, imunitní systém, který je přehnaně horlivý a jedná bez jakéhokoli omezování. Tyto stavy postihují miliony lidí, tedy mnohem více, než je diagnostikováno. Jejich vlastní obránci na ně útočí nebo je odmítají, a někdy i jejich jídlo či prostředí, jako by šlo o nepřátelské prvky.

Lindin příběh nabízí intimní okénko do rozličných projevů autoimunity, k nimž patří nejen tělesné utrpení, ale často i nekonečná frustrace související s diagnostikou těchto složitých medicínských stavů. Tu obzvlášť podtrhuje příběh naší druhé pacientky s autoimunitním onemocněním, Merredith Branscombeové. Ta se v jejím důsledku cítila neviditelná v tom smyslu, že v ní nepřebýval žádný škodlivý vnější prvek – trápilo ji její vlastní tělo. Po celá desetiletí byli lidé jako Linda a Merredith přehlíženi přáteli, rodinou, dokonce i medicínou.

Kdyby lékaři věnovali Lindě řádnou pozornost, mohli identifikátory a katalyzátor její nemoci už dávno objevit. Kromě rodinné anamnézy trpěla extrémním stresem, nespavostí a měla i spálovou angínu, která mohla vybičovat její imunitní systém k hyperaktivitě. Merreditin případ byl však ještě zapeklitější.

Merredith se narodila v Denveru, jen dva roky po Lindě, do učiněného autoimunitního minového pole. Její rodina držela pod pokličkou velké tajemství, které se Meredith dozvěděla až za mnoho let. Její prarodiče a matka kdysi podnikli nervy drásající útěk před nacisty. Trauma se do rodinné historie promítlo v celé řádce nezvyklých příznaků, jako byla například únava a zažívací potíže její matky a dědečkova vzácná autoimunitní choroba, která postihovala jeho nervový systém.

Merredith byla dobrou studentkou. Rodiče byli politicky aktivní, její otec byl novinář a z ní vyrostla nadaná spisovatelka. Ale občas ji trápily zvláštní příznaky – vyrážky, žaludeční potíže, bolesti kloubů, které se objevovaly a zase mizely. Byla šťastná, když ji přijali na Severozápadní univerzitu. V prvním ročníku se stala obětí sexuálního napadení a vrátila se domů. Její imunitní systém byl tikající bombou.

A když konečně explodoval, bylo opravdu na co koukat.

Jednoho zářijového dne roku 2017 jsem se s ní v Coloradu setkal. Bylo krátce po páté hodině odpoledne. Vystoupila ze své béžové toyoty a vypadala velmi nepatřičně. Teplota právě klesla pod sedmadvacet a slunce stále pálilo i v tuhle hodinu, zvláště ve výšce půldruhého kilometru nad mořem. Ale třiapadesátiletá Merredith na sobě měla džíny, černé triko s dlouhým rukávem a černou baseballovou čepici, zpod níž jí na ramena splývaly husté blond vlasy.

Otevřela kufr své stárnoucí Camry a ven vyskočili Bam-Bam a Ringo, dva velcí psi s loveckou krví v genech.

Byli jsme v Boulderu, mém rodném městě, a víceméně náhodou na stejném místě, kde jsme vyrůstali s Jasonem. Zatímco Merredith dávala svým dychtivým psům vodítko, došlo mi, proč je oblečená zrovna takhle. Samozřejmě to souviselo s její nemocí. Či spíš s nemocemi. Množné číslo.

Merredith byly diagnostikovány nejméně tři autoimunitní poruchy, včetně lupusu a revmatoidní artritidy. Její imunitní systém se obrátil proti jejímu vlastnímu tělu, jako by bylo nějakou cizí hrozbou. Merredith měla prakticky neustále nějaké potíže. Mnohdy trpěla dvacet dní v měsíci (či více) zvýšenými teplotami, které se párkrát za měsíc vyšplhaly až k osmatřiceti. Stačilo to k tomu, aby Merredith trpěla chronickou únavou, ale ne aby ji choroba vyřadila z provozu. Když však příznaky pořádně zesílily… „Uff,“ řekla jen. Uprostřed noci chodila na pohotovost se záněty v okolí srdce, krví ve stolici a bolestí, „jako by mi někdo vrazil do těla z obou stran nože a pak… s nimi otáčel a zabodával mi je hloub a hloub do svalů“.

Zavřela kufr toyoty. „Chcete vidět něco suprovýho?“ zeptala se.

„Jistě.“

„Ukážu vám, co se stane, když vyjdu na slunce.“

Tušil jsem, že to, co mi chce Merredith ukázat, zase tak suprový nebude. Možná něco zajímavého nebo poučného o síle imunitního systému. Ale rozhodně ne suprovýho, ne v jejím případě.

„Je to trochu srdcervoucí, protože jsem si o sobě vždycky myslela, že jsem… no vyloženě stoik ne, ale nikdy jsem nechtěla být za člověka, jehož celý život se točí kolem nějaké nemoci,“ svěřila se mi.

Psi nás vedli a my jsme šli ulicí Linden Avenue k úpatí hor. Když jsme vyšli ze stínu stromů na polní pěšinu, hory a žlutooranžové slunce jsme měli po levici a po pravici stromový porost zámožné čtvrti.

„Tak se koukejte,“ řekla Merredith. Vytáhla si pravý rukáv a nechráněnou ruku přede mnou podržela dlaní dolů. „Půjde to rychle.“

„A co?“

„Jen se dívejte.“

Odkrytá ruka začala otékat. Zrudla.

„Jste v pořádku?“

„Ech.“ Nejspíš na to byla zvyklá.

„Pojďme ze slunce,“ navrhl jsem.

Ušli jsme dalších deset metrů.

„Podívejte,“ prohlásila Merredith. Vytáhla si i levý rukáv a obě ruce natáhla vedle sebe. Teď to bylo ještě očividnější – levá ruka bílá a trochu opuchlá, důsledek pravidelných zánětů, a ta pravá červená a nápadně nafouklá.

„Můj imunitní systém,“ řekla, „na mě neustále útočí.“

Merreditin imunitní systém se vymkl kontrole. Je neovladatelný a zabíjí. Stejně tak ten Lindin. Pokud jde o Jasona, jeho imunitní systém naopak na svůj úkol nestačil, ne bez pomoci. A ten, který chránil Boba Hoffa, pro změnu podal mimořádný výkon. Byl to učiněný zázrak. Takže proč byl ve společnosti za vyvrhele?

Všichni čtyři společně tvoří takovou imunologickou pohádku o Mášence a třech medvědech: dva lidé měli imunitní systém příliš silný, jeden člověk příliš slabý a jeden tak akorát.

Na těchto stránkách najdete jejich životní příběhy a další lékařské případy, několik i od předních vědců, a také mé vlastní zdravotní potíže. Osobní příběhy oživují obšírnou a komplexní vědu o imunitním systému.

To, co se nám děje v těle, bude dávat větší smysl, když začneme od samého počátku – u toho, jak vědci přišli na pravou podstatu imunitního systému. K Jasonovi, Bobovi, Lindě a Merredith se podrobně vrátím pak.

Náš příběh začíná u ptáka, psa a hvězdice.

ČÁST II.

IMUNITNÍ SYSTÉM A FESTIVAL ŽIVOTA

5

Pták, pes, hvězdice a zázračný lék

S trochou nadsázky bychom mohli říci, že obor imunologie má svůj původ v kuřeti.

Dějištěm byla Padovská univerzita v severní Itálii, na konci šestnáctého století. V té době zde působil mladý učenec Fabricius ab Aquapendente, který rád řezal. Pitvával oči, uši, zvířecí plody a příležitostně i lidi. Dějiny si ho však pamatují kvůli kuřeti.

Fabricius si jednoho dne při pitvě drůbeže všiml zvláštní oblasti pod ocasem. Našel tam váčkovitý orgán, který nazval burza, termín odvozený od slova purse neboli měšec. Od těch dob mluvíme o Fabriciově burze.

Přišlo mu, že takový orgán nemá žádný účel. Co je sakra zač? Proč by Bůh (psalo se šestnácté století) nechával na ptákovi nějaký míšek, který podle všeho k ničemu nesloužil?

Věřil by tenkrát Fabricius, že se ten mazový váček stane klíčem k pochopení funkce našeho obranného systému? Dokázal by si představit, že tento jednoduchý objev jednoho dne zachrání životy milionů lidí, včetně toho Jasonova?

Podobně na tom byla hrstka dalších, napohled nesouvisejících objevů, jež položily základy našich znalostí o imunitním systému. Dne 23. července 1622 italský vědec Gaspare Aselli pitval „živého, dobře živeného psa“, jak líčí jeden z popisů této přelomové události. Aselli v psově žaludku našel „mléčně bílé žíly“. To se však neslučovalo s tím, co tehdy lidé věděli o oběhové soustavě, tedy že v žilách proudí rudá krev. Zdálo se, že v těchto je krev bílá. Aselliho pitva započala éru bádání, jíž se v historii přezdívá lymfománie, fascinace záhadnou tělesnou tekutinou zvanou lymfa, spolu s pitváním a vivisekcí stovek zvířat.

O významu mléčných žil se dlouhá léta jen spekulovalo. Jak o pár set let později napsal časopis Nature, Aselliho objev „ležel dlouhá desetiletí víceméně ladem“.

Co to bylo za alternativní oběhový systém?

V létě roku 1882 na severovýchodě Sicílie jistý Ilja Mečnikov pohlédl do mikroskopu. Mečnikov byl zoolog z Oděsy, který se vypravil do Itálie navštívit svou sestru a její rodinu v době, kdy se v Rusku schylovalo k problémům. Židovští farmáři čelili sílící perzekuci ze strany státu i rolníků. Jednoho farmáře dokonce rolníci zavraždili. Mečnikov si svůj mikroskop vzal na Sicílii, kde se mu rozsvítilo: „Velká událost mého vědeckého života.“

Jméno Fabricius bude už navždy spojeno s drůbežím míškem. Naopak Mečnikov jde ruku v ruce s larvou hvězdice. Právě ta byla totiž subjektem jeho významného objevu.

Jednoho dne, když šla jeho rodina do cirkusu – „sledovat pozoruhodné cvičené opice“ – obrátil Mečnikov svůj mikroskop na jednu embryonální hvězdici, které bývají průhledné. Všiml si, jak se v těchto malých organismech pohybují buňky. Popsal je jako „bloudivé buňky“, a v tu chvíli jako by na něho sestoupilo zjevení.

„Najednou mi hlavou bleskla zcela novátorská myšlenka. Došlo mi, že by podobné buňky mohly sloužit k obraně organismu proti vetřelcům,“ napsal.

A hned ho napadlo, jak si to ověřit. Co kdyby zapíchl do hvězdice třísku? Je možné, že by se kolem ní tyto buňky nějakým způsobem shlukly, jako by tělu přišly na pomoc?

U domku jsme měli malou zahrádku, kde jsme o pár dní dříve s dětmi ozdobili malý mandarinkovník jako vánoční stromeček. Přinesl jsem z ní několik růžových trnů a ihned je zavedl do těla krásné larvy hvězdice, průhledné jako voda.

V očekávání výsledku mého experimentu jsem tu noc nemohl samým vzrušením usnout a časně zrána jsem se přesvědčil, že se dílo podařilo.

V oblasti výzkumu imunitních buněk předběhl Ilja Mečnikov svou dobu o mnoho let.

Zdroj: Wellcome Collection

A skutečně, kolem třísky se hemžilo celé hejno oněch bloudivých buněk. Zdálo se, že ten cizorodý prvek oždibují.

Můj pokus položil základy teorie fagocytů, jejímuž rozvoji jsem věnoval následujících dvacet pět let svého života.

Slovo fagocyt je převzato z řečtiny a lze ho zhruba přeložit jako „požírač buněk“.

A proces onoho požírání se nazývá fagocytóza. (Blahopřejeme vám, milí čtenáři! Máte za sebou úvod k žargonu imunologie, který je jedním z nejšílenějších a nejvíce neintuitivních lexikonů, jaké kdy člověk vymyslel.)

Paul Ehrlich, kmotr imunologie, ve své laboratoři.

Zdroj: Wellcome Collection

Mečnikovův životopis sepsala jeho sestra, která bratrovu teorii výstižně shrnula. Vědcům trvalo dlouhá léta, než ji plně přijali za svou. „Ilju napadlo, že tento velmi jednoduchý experiment nápadně připomíná jev, který se odehrává při tvorbě hnisu,“ uvedla Mečnikovova sestra, protože pohyb buněk vede k „zánětu u člověka a vyšších živočichů“. V životopise definovala zánět jako „hojivou reakci organismu, přičemž chorobné symptomy jsou pouhými projevy souboje mezodermických buněk a mikrobů“.

Jinými slovy, tělo v okamžiku invaze nejprve zareaguje soustředěním žravých buněk, což vždy není příjemný zážitek. Lékaři tomu říkají zánět.

O Mečnikovovi bychom si měli zapamatovat alespoň to, že dalece předběhl svou dobu.

O devět let později, v roce 1891, Mečnikovův současník Paul Ehrlich – kmotr imunologie, jenž působil v Berlíně – začal hledat „zázračný lék“. Ehrlich se snažil zodpovědět jednu z nejzapeklitějších otázek v celé imunologii: Jak je možné, že náš obranný systém dokáže rozpoznat a napadnout nebezpečné cizorodé látky, takzvané patogeny, organismy jako viry, bakterie a parazity? Jak například buňky hvězdice věděly, že se mají seběhnout na postižené místo a začít oždibovat?

Ehrlich vycházel z osobní posedlosti vědeckou metodou barvení tkání. Díky ní viděl, že některé chemické látky mají „pozoruhodnou afinitu“ vůči jistým částem těla, jak vysvětluje článek v časopise Pharmacology. Například se zdálo, že chemická látka methylenová modř často putuje do nervové soustavy. Nebo že by ji nervová soustava sama přitahovala?

Existuje snad nějaká látka či proces, jejímž prostřednictvím by obranné buňky napadaly vetřelce?

Šíře odpovědi vědcům dlouhá léta unikala. Nicméně samotná otázka byla správná.

Ehrlich zastával teorii, která byla geniální, a zároveň mylná. Napadlo ho, že lidský obranný systém je postavený na principu zámku a klíče. Když člověka postihne nějaká nemoc, speciální buňky se s ní dostanou do kontaktu a na maligní virus či bakterii se navážou. Ehrlich tuto vazbu dokonce pojmenoval – v němčině antikörper. Tedy protilátka.1*

Byly součástí naší obrany, nebo šlo o něco jiného?

Je to stále ostražitý a všudypřítomný mírový sbor na Festivalu života.