Angela Duckworthová

HOUŽEVNATOST

Síla vytrvalosti a vášně

Copyright © 2016 by Angela Duckworth

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.

Podle anglického originálu Grit: The Power of Passion and Perseverance vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2017. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka Pavel Junk

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-houzevnatost]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #houzevnatost

© Jan Melvil Publishing, 2017, 2018

ISBN 978-80-7555-022-4

Pro Jasona

PŘEDMLUVA

V dětství jsem kolem sebe pořád slýchala slovo génius.

Vždycky s ním vyrukoval můj táta. S oblibou říkával – aniž by se to vztahovalo k něčemu konkrétnímu – „No, nejsi žádnej génius.“ Konstatoval to třeba uprostřed večeře, během reklamy při seriálu The Love Boat, nebo když se uvelebil na gauči s výtiskem Wall Street Journalu.

Už si nepamatuji, co jsem mu na to říkala. Možná jsem předstírala, že neslyším.

Otec se v myšlenkách často zabýval genialitou, talentem, kdo ho má víc a kdo ho má méně. Hodně mu záleželo na tom, jak moc je chytrý. A záleželo mu na tom, jak chytří jsou členové jeho rodiny.

Nebyla jsem jediná, kdo mu dělal starosti. Ani o mých sourozencích si nemyslel, že by byli geniální. Podle jeho měřítek se nikdo z nás nemohl rovnat Einsteinovi, což pro něj bylo zjevně velkým zklamáním. Obával se, že kvůli svému intelektuálnímu handicapu nedosáhneme v životě úspěchu.

Před dvěma lety jsem získala velké ocenění – bylo mi uděleno stipendium MacArthurovy nadace nazývané též „grant géniů“. O toto stipendium nežádáte. Nemůžete o nominaci poprosit ani přátele nebo kolegy. O přidělení rozhoduje tajná komise složená ze špičkových odborníků konkrétního oboru. Kritériem je důležitost a originalita vaší práce.

Když mi zavolali s tou naprosto nečekanou zprávou, nejprve jsem pocítila vděčnost a úžas. Ale hned poté jsem se v myšlenkách vrátila k tátovi, jak kdysi „diagnostikoval“ můj intelektuální potenciál. Přitom nelze říct, že by se mýlil. Nezískala jsem MacArthurovo stipendium proto, že bych byla výrazně chytřejší než jiní psychologové. Odpověděl správně („Ne, není“), jen otázka („Je génius?“) byla nesprávná.

Od telefonátu z nadace to do oficiálního vyhlášení trvalo zhruba měsíc. Kromě manžela jsem o stipendiu nesměla nikomu dalšímu říci. Měla jsem tak dost času vychutnat si ironii situace. Holka, které pořád říkají, že není génius, nakonec dostane cenu za to, že je géniem. A pozor: cenu dostane za objev, že naše úspěchy ve finále závisí více na vytrvalosti a vášni než na našem vrozeném talentu. Za svůj život nashromáždila diplomy z několika prestižních škol, ale přitom ve třetí třídě neprošla testem na zařazení do výběrové třídy pro talentované děti. Rodiče jsou čínští imigranti, ale nikdy jí nevštěpovali, že ji spasí jen tvrdá práce. Oproti stereotypu neumí hrát ani na klavír, ani na housle.

Toho rána, kdy vyhlásili udělení stipendií MacArthurovy nadace, jsem zašla k rodičům. Už o té novině slyšeli, stejně jako několik „tetiček“, které volaly v rychlém sledu s gratulacemi. Když telefon konečně přestal vyzvánět, táta se ke mně obrátil a řekl: „Jsem na tebe pyšný.“

Měla jsem toho na jazyku spousta, ale nakonec jsem jen řekla: „Díky, tati.“

Nemělo smysl omílat minulost. A věděla jsem, že na mě opravdu je pyšný.

Ale stejně se jedna moje část chtěla vrátit zpět do doby, kdy jsem byla malá holka. Řekla bych mu to, co vím dnes.

Řekla bych tehdy: „Tati, říkáš, že nejsem génius. O tom se nebudu přít. Znáš spoustu lidí, kteří jsou chytřejší než já.“ Představuji si, jak rozvážně přikyvuje na souhlas.

„Ale něco ti řeknu. Až vyrostu, tak budu svou práci milovat tak, jako ty miluješ svou. Nebude to jen moje zaměstnání. Bude to moje poslání. Každý den bude pro mě výzva. Když se mi něco nepodaří, začnu znova. Možná nebudu nejchytřejší ze všech, ale budu nejhouževnatější.“

A jestli bude ještě poslouchat, řeknu to hlavní: „A dlouhodobě, tati, bude houževnatost důležitější než talent.“

Dnes, po mnoha letech, mám pro své tvrzení i vědecké důkazy. Navíc už vím, že houževnatost není nic neměnného. Z mého výzkumu vyplynuly i poznatky, jak lze houževnatost zvýšit.

V této knize shrnuji vše, co jsem se o houževnatosti naučila.

Po dokončení knihy jsem jela za tátou. Kapitolu po kapitole jsem mu po několik dní četla každou řádku. Posledních zhruba deset let bojuje s Parkinsonovou chorobou a nejsem si zcela jistá, kolik toho pochopil. Zdálo se však, že soustředěně naslouchá, a když jsem skončila, pohlédl na mě. Měla jsem pocit, že ten pohled trvá věčnost. Pak pokývl. A usmál se.

➦ Část I

CO JE HOUŽEVNATOST A PROČ JE DŮLEŽITÁ

Kapitola 1

NĚKDO TO VZDÁ A NĚKDO NE

Než nastoupíte na Vojenskou akademii Spojených států ve West Pointu, musíte si to pořádně zasloužit.

Přijímací řízení na West Point je přinejmenším stejně náročné jako na nejprestižnější univerzity v zemi. Podmínkou je samozřejmě špičkový prospěch na střední škole. Ale když se hlásíte na Harvard, nemusíte podávat přihlášku už ve třetím ročníku na střední a nemusíte si zajistit doporučení člena Kongresu, senátora či viceprezidenta USA. Také nepotřebujete mít vynikající hodnocení z fyzické zdatnosti, která zahrnuje běh, kliky, sedy-lehy a shyby.

Každoročně se do přijímacího procesu zapojí přes čtrnáct tisíc studentů[1] předposledního ročníku středních škol. Postupně se jejich množství zužuje až na zhruba čtyři tisíce uchazečů, kteří získají požadované doporučení. Náročným studijním a fyzickým standardům West Pointu obvykle vyhovuje zhruba polovina z nich – asi dva tisíce pět set – a z této skupiny je jich pak ke studiu přijato pouze dvanáct set. Téměř všichni mladí muži a ženy, kteří přicházejí na West Point, reprezentovali dříve svou školu v některém sportu, většina z nich byla kapitány týmů.

A přesto podle statistik jeden z pěti kadetů West Point nedokončí[2], zanechá studia. Ještě zajímavější je fakt, že podstatná část z nich opustí školu hned během prvního léta – v průběhu intenzivního sedmitýdenního tréninkového programu, pro nějž se dokonce i v oficiálních materiálech používá název „Beast Barracks“, bestiální kasárny. Nebo prostě jen Beast.

Kdo stráví dva roky tím, že se snaží sem dostat, a pak odejde během prvních dvou měsíců?

Znovu si připomeňme, že se nejedná o nějaké obyčejné dva měsíce. V příručce pro nové kadety se Beast popisuje následovně: „Fyzicky a emocionálně nejnáročnější část vašeho působení na West Pointu... která vám má pomoci v přerodu z nového kadeta na vojáka[3].“

Typický den v „bestiálních kasárnách“

5.00

budíček

5.30

ranní nástup

5.30–6.55

tělesný trénink

6.55–7.25

osobní hygiena

7.30–8.15

snídaně

8.30–12.45

výcvik/výuka

13.00–13.45

oběd

14.00–15.45

výcvik/výuka

16.00–17.30

organizované sporty

17.30–17.55

osobní hygiena

18.00–18.45

večeře

19.00–21.00

výcvik/výuka

21.00–22.00

doplňkový výcvik podle úvahy velitele

22.00

večerka

Den začíná v pět ráno. V půl šesté už kadeti stojí seřazeni v nástupu a vzdávají čest stoupající vlajce Spojených států. Následuje tvrdá rozcvička – běh nebo kondiční cvičení – a pak už nekonečný kolotoč pochodování v útvarech, výcviku, výuky, tréninku se zbraněmi a sportování. Večerku v deset hodin ohlašují melancholické tóny trubky v písni zvané „Taps“. A další den všechno znovu. A mimochodem – žádné víkendy, žádné jiné přestávky než na jídlo a prakticky nulový kontakt s rodinou a přáteli mimo West Point.

Jeden z kadetů popsal bestiální kasárny takto: „Vyvíjí se na vás tlak ve všech myslitelných směrech – duševně, fyzicky, vojensky i sociálně. Systém odhalí každou vaši slabinu. Ale o to právě jde. West Point vás má zocelit[4].“

Takže kdo úspěšně projde bestiálními kasárnami?

Otázkou jsem se začala zabývat v roce 2004, ve druhém ročníku postgraduálního studia psychologie. Americká armáda ovšem řeší stejnou věc již celá desetiletí. Už v roce 1955 – téměř padesát let předtím, než jsem se hádanku pokusila rozluštit já – najala armáda mladého psychologa jménem Jerry Kagan a odvelela ho na West Point. Měl za úkol testovat nové kadety a zjistit, které jejich vlastnosti rozhodují o tom, zda ve výcviku zůstanou, či nikoliv[5]. A osud tomu chtěl, že Jerry nebyl jen prvním psychologem, který studoval faktory dokončení studia na West Pointu, ale také prvním psychologem, kterého jsem potkala na univerzitě. Nakonec jsem v jeho laboratoři pracovala na částečný úvazek dva roky.

Své první pokusy oddělit na West Pointu zrno od plev Jerry charakterizoval jako totální neúspěch. Vzpomínal, jak trávil stovky hodin tím, že kadetům ukazoval kartičky s obrázky, a oni k nim měli vymýšlet nějaký vhodný příběh. Test měl odhalit hluboce zakořeněné nevědomé motivy. Kadeti, kteří v příběhu ztvárnili nějaké ušlechtilé činy a odvážné skutky, měli být mezi těmi, kteří školu úspěšně absolvují. Podobně jako mnoho jiných myšlenek, jež v principu znějí dobře, ani tato idea v praxi příliš nefungovala. Příběhy byly barvité a zábavné, ale naprosto nesouvisely s tím, jak se pak kadeti rozhodovali v reálném životě.

Od té doby se výzkumu přirozeného úbytku studentů na West Pointu věnovalo několik dalších generací psychologů. Nikdo z nich však nebyl schopen s jistotou odpovědět na otázku: Proč někteří z nejslibnějších kadetů pravidelně školu opouštějí, a to jen nedlouho po zahájení výcviku?

Brzy poté, co jsem se dověděla o bestiálních kasárnách, jsem se vydala do kanceláře Mikea Matthewse, vojenského psychologa, který byl již roky členem fakultního pedagogického sboru ve West Pointu. Mike mi vysvětlil, jak během přijímacího procesu na West Point[6] identifikují ty uchazeče, kteří mají potenciál na škole uspět. Využívají k tomu nástroj zvaný Whole Candidate Score, tedy celkové skóre kandidáta. Jde o vážený průměr jeho výsledků v testech SAT nebo ACT1*, pořadí studenta v jeho třídě na střední škole, odborného posouzení jeho vůdčího potenciálu a výsledků v testech fyzické zdatnosti.

Whole Candidate Score si můžete představit jako kvalifikovaný odhad West Pointu o tom, kolik talentu má žadatel vzhledem k různým úskalím čtyřletého studijního programu. Jinými slovy jde o odhad, jak kadeti zvládnou dovednosti požadované u vojenského velitele.

Skóre patří k nejdůležitějším faktorům, které rozhodují o přijetí na West Point. A přesto skóre nepredikuje spolehlivě, kdo projde bestiálními kasárnami a kdo ne. Kadeti s nejvyšším skóre odcházejí ze zahajovacího tréninku se stejnou pravděpodobností jako kadeti s nejnižším skóre[7]. A právě proto jsem měla u Mikea otevřené dveře.

Jistý klíč k té hádance Mikeovi poskytly vlastní zkušenosti z doby, kdy jako mladík nastoupil k letectvu. I když okolnosti jeho výcviku nebyly tak drastické jako na West Pointu, dost se podobaly. Nejtěžší byly situace, které přesahovaly současné schopnosti nováčků. Poprvé v životě musel Mike s ostatními rekruty dělat na povel věci, jež nikdy předtím nedělal. „Během dvou týdnů,“ vzpomínal Mike, „jsem byl totálně unavený, frustrovaný, cítil jsem se hrozně sám[8] a měl jsem chuť se sbalit a odjet – stejně jako všichni ostatní.“

Někteří skutečně odešli. Ale Mike ne.

Mikea tehdy zaujalo, že zvládání obtížných situací naprosto nesouviselo s talentem. Ti, kteří z výcviku odešli, ho jen zřídkakdy opustili kvůli nedostatku schopností. Podle Mikea hrál roli spíš mentální postoj „nikdy to nevzdám“[9].

Mike Matthews nebyl jediným, s kým jsem v té době probírala postoj „nenechat se odradit“ nepříznivou situací. V rámci studia psychologie jsem se věnovala psychologii úspěchu, a tak jsem zpovídala mnoho význačných osobností ze světa podnikání, umění, sportu, žurnalistiky, vědy, medicíny a práva. Zajímalo mě: Kdo jsou lidé, kteří jsou na špici vašeho oboru? Jací jsou? Čím se podle vás odlišují od ostatních?

Některé z vlastností, jež z těchto rozhovorů vyplynuly, se týkaly specificky daného oboru. Podnikatelé například často zmiňovali ochotu jít do finančního rizika: „Musíte být schopni rozhodnout o milionech dolarů, a přesto jít večer v klidu spát.“ Podobný postoj byl naprosto irelevantní pro lidi z umělecké sféry, kteří naopak uváděli nutnost kreativity: „Baví mě něco tvořit. Nevím proč, ale prostě je to tak.“ Sportovci uváděli ještě jiný druh motivace – touhu po vítězství: „Vítězové jdou rádi do přímého souboje s ostatními. Vítězové nesnášejí prohru.“

Kromě specifických rysů však vyplynuly i určité společné charakteristiky – a právě ty mě zajímaly nejvíce. Bez ohledu na obor činnosti byli úspěšní lidé vždy talentovaní a měli štěstí. To jsem již věděla a nezpochybňovala jsem to.

Avšak tím příběhy úspěchu nekončily. Mnozí, se kterými jsem mluvila, mi vyprávěli o stoupajících hvězdách, které k všeobecnému úžasu stejně rychle vyhasly nebo ztratily zájem, než svůj potenciál realizovaly.

Začal se rýsovat další klíčový prvek – a vůbec ne snadný: schopnost pokračovat po neúspěchu: „Někteří lidé jsou skvělí, když jde všechno dobře, ale jakmile se nedaří, zhroutí se a nedokážou jít dál.“ Úspěšní lidé popisovaní v rozhovorech dokázali věci dotáhnout do konce: „Ten chlapík na začátku nebyl nijak skvělý spisovatel. Četli jsme si jeho povídky a smáli jsme se jim, ale spíš proto, že měl takový... no... neohrabaný styl, melodramatický. Ale zlepšoval se a zlepšoval, až loni získal Guggenheimovo stipendium.“ Úspěšní lidé měli stále chuť se zdokonalovat: „Nikdy není spokojená. Mysleli byste si, že už nemá co zlepšovat, ale ona sama je svým největším kritikem.“ Nejúspěšnějšími byli jedinci, kteří vynikali ve vytrvalosti.

Proč si šli vysoce úspěšní lidé tak tvrdošíjně za svým cílem? Většina z nich ve skutečnosti neočekávala, že někdy naplní své ambice. Ve svých očích nebyli nikdy dost dobří. Byli opakem sebeuspokojení. V podstatě byli spokojeni s tím, že nebyli spokojeni. Každý se honil za věcí jedinečného zájmu a důležitosti. A ten závod – stejně jako konečné vítězství – byl sám o sobě radostný, uspokojující. I když něco z toho, co museli dělat, bylo nudné nebo otravné, či dokonce bolestné, ani na vteřinu neuvažovali, že by to vzdali. Jejich vášeň přetrvávala.

Můžeme konstatovat, že bez ohledu na obor činnosti mají úspěšní jedinci jistý druh urputného odhodlání, které se projevuje dvojím způsobem. Za prvé jsou tito lidé neobvykle odolní a pracovití. Za druhé, někde hluboko uvnitř sebe vědí, co chtějí. Nemají jen odhodlání, mají jasný směr.

Právě kombinací vytrvalosti a vášně se skutečně úspěšní lidé odlišovali od ostatních. Jedním slovem, byli houževnatí.

Otázka teď ale zněla: Jak by se houževnatost, něco tak nehmatatelného, dala měřit? Měřit něco, co psychologové nebyli schopni kvantifikovat už desítky let? Co tito velmi úspěšní lidé z mého výzkumu dovedli rozpoznat na pohled, ale netušili, jak to zjistit nějakým testem?

Znovu jsem si prostudovala poznámky ze svých rozhovorů s úspěšnými osobnostmi. A začala jsem si vypisovat otázky, které obsahovaly, někdy doslova, co to znamená „být houževnatý“.

Polovina otázek se týkala vytrvalosti. Dotazovaní například měli odpovědět, zda souhlasí s výrokem „Už se mi stalo, že jsem při realizaci nějaké důležité věci musel překonávat náročné překážky,“ nebo „Když něco začnu, tak to taky dokončím.“.

Druhá polovina otázek se týkala vášně. Lidé měli odpovídat, zda se „jejich zájmy každým rokem mění“, nebo zda bývají „krátkou dobu posedlí určitým nápadem nebo projektem, ale později ztratí zájem“.

Z těchto otázek jsem nakonec sestavila test houževnatosti (Grit Scale). Pokud si na otázky v testu odpovíte pravdivě, změří, do jaké míry přistupujete k životu houževnatě.

V červenci roku 2004, druhého dne v bestiálních kasárnách, zasedlo 1 218 kadetů West Pointu k testu houževnatosti.

Předchozího dne se rozloučili s rodinami (na loučení West Point přiděluje přesně devadesát vteřin), oholili jim hlavy (pouze mužům), vyměnili civilní oděv za slavné šedobílé uniformy West Pointu a nafasovali bednu na osobní věci, helmy a další výstroj. Ačkoliv si možná mysleli, že budou umět předstoupit před velícího důstojníka, kadet čtvrtého ročníku je tvrdě poučil o správném provedení („Budete stát přesně u této čáry! Ne na čáře, ne před čárou, ne za čárou. Budete stát u této čáry!“).

Nejprve jsem zkoumala, jak výsledky v testu houževnatosti korelují s výsledky způsobilosti ke studiu na West Pointu (celkové skóre kandidáta). A víte, jak to dopadlo? Výsledky v houževnatosti neměly s výsledky v celkovém skóre kandidáta, tak pečlivě kalkulovaném během přijímacího řízení, vůbec žádný statistický vztah. Neboli: to, jak byl kadet talentovaný, nevypovídalo nic o jeho houževnatosti, a naopak.

Nezávislost houževnatosti a talentu odpovídala i Mikeovým poznatkům z výcviku nováčků ve vojenském letectvu. Ale když jsem to poprvé viděla podložené výsledky, černé na bílém, stejně mě to překvapilo. Nakonec, proč by nemohli talentovaní jedinci být i vytrvalí? Logicky by právě talentovaní měli vykazovat nejvíc úsilí, protože když vloží do své činnosti ještě vytrvalost, mohou dosáhnout fenomenálních výsledků. Například na West Pointu, vezmeme-li už kadety, kteří prošli bestiálními kasárnami, tak jejich celkové skóre výborně předikovalo veškeré výkonové ukazatele, jež West Point sleduje. A nepredikovalo jen studijní výsledky, ale i známky z tělesné a vojenské způsobilosti.[10]

Je tedy opravdu překvapivé, že talent vůbec negarantuje houževnatost. V této knize si vysvětlíme, proč tomu tak je.

Než nastal poslední den bestiálních kasáren, odešlo z výcviku jednasedmdesát kadetů.[11]

Ukázalo se, že houževnatost byla dokonale přesným prediktorem, kdo výcvik zvládne a kdo nikoliv.

Příští rok jsem se na West Point vrátila a provedla tutéž studii znovu. Tentokrát z letního výcviku odešlo dvaašedesát kadetů a test houževnatosti opět předpověděl, kdo zůstane.

V kontrastu k tomu výchozí celková skóre měli ti, co zůstali, i ti, co odešli, téměř k nerozeznání. Prozkoumala jsem podrobněji i jednotlivé komponenty podílející se na celkovém skóre. Opět žádný významný rozdíl.

Co tedy hraje roli při zvládnutí bestiálních kasáren?

Není to výsledek v testu SAT, ani to, na jakém místě jste figurovali ve své třídě na střední, ani vaše vůdčí schopnosti, ani sportovní zdatnost.

Není to celkové skóre kandidáta.

To, na čem záleží, je houževnatost.

Hraje však houževnatost roli i mimo kasárna West Pointu? Chtěla jsem to zjistit, a tak jsem hledala jiné náročné situace, kde to lidé v hojné míře vzdávají. Zajímalo mě, zda houževnatost vyžaduje jen drsné prostředí bestiálních kasáren, nebo zda houževnatost obecně může lidem pomoci vydržet u svých cílů.

Další arénou, kde jsem se rozhodla houževnatost otestovat, byl obchod: prodejní profese má přece odmítání a neúspěch na denním pořádku. Požádala jsem zaměstnance firmy zabývající se prodejem takzvaného timeshare (vlastnictví časového podílu na prázdninových apartmánech) o vyplnění několika osobních dotazníků, včetně testu houževnatosti. Prodejců bylo několik stovek. Za půl roku jsem firmu navštívila znovu. Z prodejců, kteří dotazníky vyplnili, jich už ve firmě padesát pět procent nepracovalo.[12] Výsledky v testu houževnatosti predikovaly, kdo odejde a kdo ne. A co víc, žádný jiný osobnostní rys, který se v této souvislosti běžně zjišťuje – například extroverze, emoční stabilita nebo svědomitost – nepredikoval udržení zaměstnání tak účinně jako houževnatost.

Zhruba v téže době mě oslovili také ze školské organizace Chicago Public Schools. Podobně jako psychologové na West Pointu chtělo zdejší vedení získat více informací o studentech, kteří úspěšně získají jejich středoškolský diplom. Na jaře toho roku tak tisíce studentů třetích ročníků vyplňovaly spolu s další baterií dotazníků i zkrácenou verzi testu houževnatosti. O rok později dvanáct procent z nich u závěrečných zkoušek neuspělo. Studenti, kteří studium řádně ukončili, vykázali předchozího roku vyšší míru houževnatosti. Houževnatost byla významnějším prediktorem než například to, jak studentovi na škole záleželo, jak byl ve studiu svědomitý nebo jak bezpečně se ve škole cítil.

Podobně jsem i ve dvou velkých vzorcích americké populace zjistila, že dospělí jedinci s vyšší houževnatostí dosahovali ve větší míře vyššího akademického vzdělání. Lidé s titulem MBA, Ph.D., M.D., J.D. či jiným diplomem z magisterského a doktorského studia vykázali více houževnatosti[13] než lidé s bakalářským diplomem. Lidé s bakalářským vzděláním zase měli více houževnatosti než lidé, kteří studovali na vysoké škole, ale nezískali diplom. Zajímavé bylo, že lidé, kteří úspěšně dokončili dvouleté vyšší studium, byli houževnatější než absolventi čtyřletého (bakalářského) studia. Nejprve mi to nešlo na rozum, ale pak jsem si uvědomila, že míra odchodů na komunitních vysokých a vyšších odborných školách bývá až osmdesát procent.[14] Jedinci, kteří se této pravděpodobnosti vymykali, museli být obzvlášť houževnatí.

Paralelně s těmito aktivitami jsem začala spolupracovat s armádními speciálními jednotkami známými jako Zelené barety. Působí zde nejlépe vycvičení vojáci z celé armády vysílaní na maximálně náročné a nebezpečné mise. Výcvik pro Zelené barety je naprosto zničující záležitostí. Probíhá v několika fázích. Fáze, kterou jsem studovala já, následovala po devíti týdnech základního výcviku, čtyřech týdnech pěchotního výcviku, třech týdnech výsadkového výcviku a čtyřech týdnech kurzu pozemní navigace. Všechny přípravné kurzy jsou extrémně náročné a v každé fázi se najde několik jedinců, kteří neprojdou. Ale takzvaný výběrový kurz (Special Forces Selection Course), který následuje, je ještě těžší. Slovy tehdejšího velícího generála Jamese Parkera, „tady rozhodujeme, kdo postoupí a kdo nepostoupí“[15] do konečné fáze výcviku Zelených baretů.

V porovnání s výběrovým kurzem Zelených baretů se bestiální kasárny jeví jako letní dovolená. Začíná se před úsvitem a maká na plný plyn bez přestávky do devíti večer. Kromě denních a nočních cvičení v terénu musejí uchazeči absolvovat šesti- a desetikilometrové pochody, někdy s třicetikilogramovou zátěží. Také musejí úspěšně zdolat překážkovou dráhu zvanou „Nasty Nick“: plazí se vodou pod ostnatým drátem, balancují přes zavěšená polena, šplhají po provazových sítích a přeskakují mezi vodorovnými žebříky.

Dostat se do výběrového kurzu se považuje za obrovský úspěch. A přesto 42 % kandidátů[16], které jsem studovala, z výběrového kurzu v jeho průběhu dobrovolně odešlo. Co tedy odlišovalo vojáky, kteří kurz zvládli? Houževnatost.

Které další faktory kromě houževnatosti predikují úspěch v armádě, vzdělání a obchodě?[17] V obchodě, jak jsem zjistila, hrály roli předchozí zkušenosti. Nováčci si práci udrželi s menší pravděpodobností než lidé, kteří již s prodejem měli zkušenost. Ve školách skupiny Chicago Public Schools měl na úspěšné absolvování žáka vliv podporující učitel. A u Zelených baretů měla významný vliv výchozí úroveň fyzické zdatnosti uchazeče.

Ale v každé z těchto oblastí platilo, že při porovnání jedinců se stejnou úrovní tohoto klíčového faktoru predikovala úspěch právě houževnatost. Bez ohledu na další vlastnosti a faktory, které napomáhají dosažení úspěchu v tak různorodých doménách – houževnatost hrála roli všude.

Toho roku, kdy jsem začala studovat psychologii, uvedli do kin dokumentární film Spellbound. Dokument sleduje přípravu osmi dětí (tří chlapců a pěti děvčat) na finále celoamerické soutěže v hláskování Scripps National Spelling Bee. Dostat se do finále – třídenní adrenalinové show, která se většinou koná ve Washingtonu a vysílá ji živě stanice ESPN (vysílající standardně jen nejvýznamnější sportovní události) – znamená, že tyto děti musely „přehláskovat“ tisíce jiných studentů ze stovek škol po celé zemi. Musely umět bezchybně hláskovat stále těžší slova, kolo za kolem. Nejprve překonaly všechny žáky ve své třídě, pak na škole, v kraji a ve státě.

Spellbound mě přinutil uvažovat: Do jaké míry závisí bezvadné hláskování slov typu schottische (šotyš, lidový tanec 19. století, pozn. red.) nebo cymotrichous (kudrnatý, z řečtiny, pozn. red.) na vrozeném talentu a do jaké míry hraje roli houževnatost?

Zavolala jsem ředitelce soutěže, energické ženě (a dřívější vítězce) Paige Kimbleové. Stejně jako já měla zájem dovědět se více o psychologických vlastnostech vítězů. Dovolila mi poslat všem 273 účastníkům[18], kteří se toho roku kvalifikovali do finále, sadu dotazníků. Do finále zbývalo několik měsíců. Díky slušné odměně (dárkovému poukazu v hodnotě dvaceti pěti dolarů) mi vyplněné dotazníky vrátily skoro dvě třetiny soutěžících. Nejstaršímu z nich bylo patnáct let, což je maximální věková hranice, nejmladšímu bylo pouhých sedm.

Kromě testu houževnatosti vyplňovali soutěžící i údaj o množství času, který věnují tréninku hláskování. V průměru trénovali během týdne víc než hodinu denně a o víkendech víc než dvě hodiny denně. V rámci tohoto průměru však existovaly velké odchylky: někteří finalisté si spellování neprocvičovali skoro vůbec, jiní věnovali tréninku některý víkendový den i devět hodin!

Zvlášť jsem ještě kontaktovala podmnožinu soutěžících a provedla jsem s nimi test verbální inteligence. Skupina jako celek vykázala neobvyklou míru verbálních schopností. Ale opět tu byl značně široký rozptyl. Některé děti vykázaly nadprůměrnou úroveň, jiné pouze průměrnou vzhledem ke svému věku.

Když na ESPN vysílali finále, bedlivě jsem celý přenos sledovala až do závěrečného napínavého momentu, kdy třináctiletý Anurag Kashyap správně vyhláskoval slovo A-P-P-O-G-G-I-A-T-U-R-A (hudební termín pro melodickou ozdobu) a soutěž vyhrál.

Měla jsem teď k dispozici výsledky finále a mohla jsem data analyzovat.

Zjistila jsem následující: měření houževnatosti provedené měsíce před vlastním finále predikovalo, jak soutěžící nakonec uspějí. Zjednodušeně řečeno, houževnatější děti postoupily ve finále dál. Jak to dokázaly? Trénovaly větší počet hodin a také se zúčastnily hláskovací soutěže vícekrát.

A co talent? I verbální inteligence predikovala, jak daleko se účastník ve finále dostane. Ale neexistoval vůbec žádný vztah mezi verbální inteligencí a houževnatostí. A navíc, verbálně talentované děti netrénovaly o nic víc než děti s menším talentem, ani za sebou neměly více účastí v soutěži.

Nezávislost houževnatosti a talentu se prokázala i v další studii, kterou jsem prováděla mezi absolventy univerzit Ivy League. Zde dokonce skóre SAT a skóre houževnatosti[19] vykázala inverzní vztah. Studenti z tohoto vzorku, kteří měli vyšší skóre SAT, měli v průměru o něco nižší houževnatost než jejich spolužáci. Když jsem dala dohromady výsledky této studie s dalšími zjištěními, jež jsem nashromáždila, došla jsem k zásadnímu poznatku, který ovlivnil veškerou mou budoucí práci: Náš potenciál je jedna věc. Co s ním uděláme, je věc zcela jiná.

Kapitola 2

JSME PŘÍLIŠ ZAUJATI TALENTEM

Než jsem šla studovat psychologii, pracovala jsem jako učitelka. A právě ve škole[1] – roky předtím, než jsem se dověděla o bestiálních kasárnách – jsem začala pozorovat, že talent nemá na úspěch až takový vliv.

V sedmadvaceti jsem začala učit na plný úvazek. Odešla jsem z globální konzultační společnosti McKinsey, jejíž newyorské kanceláře zabíraly několik pater modrého proskleného mrakodrapu v centru města. Kolegové nad mým rozhodnutím kroutili hlavami. Proč odcházet z firmy, kam se většina lidí touží dostat a která je pravidelně řazena mezi nejchytřejší a nejvlivnější společnosti světa?

Známí se domnívali, že chci vyměnit osmdesátihodinový pracovní týden za volnější životní styl – ale samozřejmě každý, kdo někdy učil, ví, že to je nejtěžší práce na světě. Proč jsem tedy odešla? Svým způsobem byla pro mě objížďkou práce konzultanta, nikoliv učitelství. V době bakalářského studia jsem pomáhala s učením dětem na místních státních školách, působila jsem jako mentor. Po dokončení studia jsem založila bezplatný program akademického rozšiřujícího vzdělávání a dva roky ho provozovala. Pak jsem šla na Harvard a dokončila si vzdělání v neurovědách; studovala jsem neurologické procesy související s dyslexií. Když jsem tedy začala učit, měla jsem pocit, že jsem se konečně vrátila tam, kam patřím.

Ale i tak to byl tvrdý přechod. Během týdne se můj plat přesunul z kategorie Vážně? Opravdu mi platí tolik? do kategorie No teda! Jak můžou učitelé v tomhle městě vyjít s penězi? Na večeři už nebylo suši objednané na účet klienta, ale sendvič snězený ve spěchu nad opravováním písemek. Do práce jsem dojížděla stejným metrem, jen jsem nevystoupila v centru, ale o šest stanic dál na jih v Lower East Side. Místo lodiček, perel a kostýmku na míru jsem na sobě měla pohodlné boty, ve kterých vydržím celý den stát, a oblečení, na němž nebudou vidět šmouhy od křídy.

Mým žákům bylo dvanáct až třináct let. Většina z nich bydlela ve velkých bytových domech nahuštěných na jihovýchodním konci Manhattanu mezi Avenue A a D. Bylo to předtím, než v této čtvrti na každém rohu vyrostla hip kavárna. Toho podzimu, kdy jsem tu začala učit, naši školu vybrali jako místo natáčení pro film o drsných školách v problematických městských čtvrtích. Dostala jsem na starost matematiku v sedmých třídách: zlomky, desetinná čísla a základní prvky algebry a geometrie.

Hned od prvního týdne bylo vidět, že některé děti chápou matematiku lépe než ostatní. Byla radost vyučovat tyto talentované žáky. Doslova jim to „šlo rychle do hlavy“. Bez velkého vysvětlování pochopili na základě několika příkladů princip (zatímco méně nadaní spolužáci se trápili, než na to přišli). Sledovali mě, jak jsem vypočítala příklad na tabuli, řekli „Jasně!“ a další už spočítali správně sami.

A přesto jsem na konci prvního čtvrtletí s překvapením zjistila, že někteří z těch nadaných studentů neměli zdaleka tak dobré známky, jak bych očekávala. Někteří samozřejmě ano. Ale bylo mezi nimi dost takových, kteří měli průměrnou známku nebo i horší.

A naopak několik dětí, které na začátku s matematikou zápasily, mělo mnohem lepší výsledky, než jsem čekala. Tito snaživí žáci měli na hodinách vždycky všechno, co mít měli. Nekoukali z okna, nehráli si s něčím. Dělali si poznámky a ptali se. Když se jim něco napoprvé nepodařilo, zkoušeli to znovu a znovu. Někdy se přišli poradit během přestávky na oběd nebo chodili na odpolední nepovinné hodiny. A usilovná práce se promítla do jejich známek.

Bylo zřejmé, že nadání úspěch negarantuje. Talent na matematiku a výborné výsledky z matematiky byly dvě odlišné věci.

Dost mě to překvapilo. Přece podle obecně vžitého názoru je matematika předmětem, v němž excelují děti nadané na matematiku, kdežto ty, co „na matiku nejsou“, bývají pozadu. Přiznávám, že přesně s takovým míněním jsem na školu nastupovala. Dokonce jsem očekávala, že se rozdíl mezi přirozeně nadanými žáky a zbytkem třídy bude časem ještě zvyšovat.

Byla jsem příliš zaujata talentem.

Postupně jsem si začala klást nesnadné otázky. Když jsem probírala nějaké nové učivo a děti princip nepochopily, nemohlo to být proto, že méně nadaní žáci se prostě potřebovali tématu věnovat déle? Neměla jsem k vysvětlení použít jinou metodu? Neměla jsem dřív, než jsem učinila rychlý závěr, že je za vším talent, uvažovat o důležitosti úsilí? A nebylo mou zodpovědností jako učitelky zjistit, jak úsilí podpořit, jak ho udržet – a nejen u žáků, ale i u sebe?

Současně jsem si začala všímat, jak chytří jsou i mí nejslabší žáci, když se mluví o něčem, co je skutečně zajímá. Při těchto rozhovorech jsem zjistila, že se skoro vůbec nechytám: debaty o basketbalových statistikách, textech jejich oblíbených písniček nebo o složitých zápletkách, kdo se už s kým nebaví a proč. Když jsem žáky lépe poznala, zjistila jsem, že každý z nich musel během svého komplikovaného života zvládnout x složitých konceptů. Ruku na srdce, nebylo to mnohem těžší než vypočítat x v matematické rovnici?

Mezi jednotlivými žáky byl v talentu určitě rozdíl. Ale pokud šlo o to, naučit se matematiku sedmé třídy, nebylo to spíš tak, že když oni a já vynaložíme dostatek času a úsilí, zvládnou to, co je potřeba? Ale ano, uvědomila jsem si, talentu máme všichni dost.

Koncem školního roku jsem se vdala. Můj manžel také odešel ze své pozice ve společnosti McKinsey a další zaměstnání si našel v San Francisku. A tak jsme se přestěhovali a já si našla nové místo učitelky matematiky – ve škole Lowell High School.

V porovnání s mou třídou v newyorské Lower East Side byl Lowell úplně jiným světem.

Zahalen do neustálého mlžného oparu poblíž Pacifiku je Lowell jedinou státní střední školou v San Francisku, kam studenty přijímají výběrově, na základě jejich studijních výsledků. Z Lowellu pochází největší část studentů Kalifornské univerzity a jeho absolventi se dostávají i na nejprestižnější univerzity v zemi.

Pokud jste jako já vyrůstali na východním pobřeží, můžete si Lowell představit jako Stuyvesant San Franciska, prostě špičkovou výběrovou střední školu. Možná vám při té představě automaticky naskočí obraz zázračných dětí – mnohem chytřejších než ostatní, které neměly natolik vynikající výsledky, aby se sem dostaly.

Zjistila jsem však, že studenti na Lowellu se od jiných odlišují spíš svou pracovní morálkou než inteligencí. Jednou jsem se na třídnické hodině žáků ptala, kolik času věnují učení. Typická odpověď? Hodiny a hodiny. A ne týdně, každý den.

Ovšem podobně jako na jiných školách i zde existovaly velké odchylky v intenzitě práce studentů i v dosahovaných výsledcích.

Ukázalo se totéž co v New Yorku: někteří studenti, u nichž jsem očekávala, že budou vynikající, protože jim matematika šla snadno, měli horší výsledky než ostatní. Na druhé straně někteří z těch nejpilnějších patřili pravidelně mezi žáky s nejlepšími známkami z písemek a úkolů.

Jedním z těch, kteří tvrdě pracovali, byl David Luong.

Chodil do mé první třídy, kde jsem vyučovala matematiku. Na Lowellu mají dva druhy matematických tříd. Pokročilou matematiku určenou těm, kteří chtějí v posledním ročníku skládat z tohoto předmětu závěrečnou zkoušku. A základní matematiku, kterou jsem učila já a která tento cíl neměla. Neboli v mé třídě neměli studenti ve vstupním testu z matematiky tak dobré známky, aby se dostali do třídy pro pokročilé.

Zpočátku David nijak nevynikal. Byl to tichý hoch, sedával vzadu. Málokdy se přihlásil nebo šel k tabuli dobrovolně vypočítat nějaký příklad.

Brzy jsem si ale při známkování testů a úkolů všimla, že David pokaždé odevzdal vynikající práci. Všechny testy a kvízy měl správně. Když jsem nějakou jeho odpověď označila jako nesprávnou, většinou jsem pak zjistila, že jsem se spletla já. Ale hlavně – měl takovou chuť se učit! Při vyučování pozorně naslouchal. Po vyučování zůstával a uctivě žádal o další, těžší úkoly.

Uvažovala jsem, co proboha tenhle kluk dělá v mé třídě.

Když mi došla absurdita situace, zašla jsem s Davidem do kanceláře vedoucího mého oddělení. Naštěstí to byl skvělý zkušený učitel, pro něhož byly důležitější děti než byrokracie. Okamžitě připravil potřebné papíry, aby David mohl přejít ode mne do třídy pokročilé matematiky.

Já jsem ztratila, ale nový Davidův učitel získal. Všechno samozřejmě nešlo hladce, David nedostával jen samá áčka. „Když jsem přešel do třídy pro pokročilé, byl jsem trochu pozadu,“[2] vyprávěl mi později. „A v dalším roce, kdy se brala geometrie, to bylo taky těžké. Nedostal jsem A, ale B.“ A v dalším ročníku dostal z prvního testu dokonce D.

„Jak ses s tím vyrovnal?“ zeptala jsem se ho.

„Bylo mi hrozně – fakt hrozně – ale moc jsem se v tom nebabral. Věděl jsem, že se musím soustředit na to, co bude dál. Šel jsem za svým učitelem a poprosil ho o pomoc. Hlavně jsem chtěl zjistit, v čem jsem dělal chyby. Co musím dělat jinak.“

David vydržel ve třídě pro pokročilé na Lowellu až do posledního ročníku. A na jaře dosáhl při závěrečné zkoušce maximálního výsledku: pěti bodů z pěti.

Po Lowellu nastoupil David na Swarthmore College a vystudoval dva obory, strojírenství a ekonomiku. Na promoci jsem seděla s jeho rodiči a vzpomínala na tichého studenta, který seděl vždy vzadu, ale nakonec dokázal, že vstupní testy měřící pouze talent nic nedokazují.

Před dvěma lety získal David titul Ph.D. v oboru strojírenství na UCLA. Téma jeho dizertační práce znělo: algoritmus optimálního výkonu pro termodynamické procesy v motorech nákladních automobilů. Přeloženo do normálního jazyka – David se pomocí matematiky snažil vyrobit výkonnější motory. Dnes pracuje jako inženýr v Aerospace Corporation. Takže z chlapce, který podle testů nebyl dost dobrý na pokročilejší matematickou třídu, se stal doslova „raketový vědec“.

V průběhu dalších let své praxe jsem byla stále méně přesvědčena o klíčovém významu talentu. O to víc mě zajímal účinek úsilí. Tak moc jsem té záhadě chtěla přijít na kloub, že jsem se nakonec učitelství vzdala a začala se věnovat psychologii.

Na postgraduálním studiu jsem zjistila, že se psychologové otázkou úspěchu zabývají už dlouhá léta. Proč někteří lidé mají úspěch a jiní nikoliv? Mezi prvními byl anglický vědec Francis Galton, který o tématu diskutoval i se svým bratrancem Charlesem Darwinem.

Podle všech dochovaných záznamů byl Galton zázračným dítětem. Ve čtyřech letech se naučil číst a psát. V šesti už uměl latinsky, zvládal písemně dělit a recitoval nazpaměť pasáže ze Shakespeara. Učení mu šlo snadno.[3]

V roce 1869 Galton uveřejnil svou první vědeckou studii o původu mimořádného úspěchu. Sestavil seznam známých osobností z oblasti vědy, sportu, hudby, poezie, práva a dalších oborů a shromáždil o nich veškeré dostupné biografické informace. Osoby, které nejvíce vynikaly, se podle Galtona vyznačovaly třemi charakteristikami: vykazovaly nějakou neobvyklou schopnost, projevovaly mimořádný zápal a dovedly usilovně pracovat.[4]

Darwin si přečetl prvních padesát stran Galtonovy knihy a napsal mu dopis, v němž vyjadřuje podiv, že se talent (schopnosti) dostal na užší seznam faktorů úspěchu. „V jistém smyslu jsi způsobil obrácení protivníka,“ napsal Darwin. „Vždy jsem totiž zastával názor, že s výjimkou bláznů se lidé v intelektuálních schopnostech příliš neliší, pouze v zápalu a usilovné práci; a stále si myslím, že je to nesmírně významný rozdíl.“[5]

Pochopitelně i Darwin sám patřil mezi mimořádně úspěšné jedince, kteří byli předmětem Galtonova studia. Byl považován za jednoho z nejvlivnějších vědců historie, jako první vysvětlil rozdílnost rostlinných a živočišných druhů jakožto důsledek přirozeného výběru. Z uvedeného plyne, že byl Darwin vynikajícím pozorovatelem – nejen fauny a flóry, ale také lidí. Dalo by se říci, že jeho posláním bylo pozorovat jemné rozdíly, které ve svém důsledku vedly k přežití.

Bude tedy užitečné zastavit se na chvíli u Darwinova názoru na určující faktory úspěchu – neboli jeho přesvědčení, že zápal a usilovná práce jsou ve výsledku důležitější než intelektuální schopnosti.

Obecně Darwinovi životopisci netvrdí, že by disponoval nějakou nadpřirozenou inteligencí.[6] Jistěže byl inteligentní, ale jeho poznatky k němu nepřišly v jakýchsi oslnivých záblescích geniality. Vlastně mu všechno dost trvalo. Darwin sám to ve své autobiografii potvrzuje: „Neměl jsem tu schopnost vše rychle chápat[7], kterou vynikají někteří velmi bystří lidé,“ připouští. „A má schopnost sledovat dlouhý, čistě abstraktní tok myšlenek je značně omezená.“ Domníval se, že by z něj nebyl dobrý matematik ani dobrý filozof a také že má podprůměrnou paměť: „Moje paměť je v jistém směru tak chabá, že určité datum nebo nějaký verš si nejsem schopen pamatovat víc než pár dnů.“

Možná byl Darwin příliš skromný. Ale na druhou stranu mu nečinilo problém ocenit své pozorovací schopnosti a horlivost, se kterou svá pozorování aplikoval na zákony přírody: „Myslím, že většinu běžných lidí převyšuji v zaznamenávání věcí, jež snadno uniknou pozornosti, a v jejich pečlivém pozorování. V pozorování a shromažďování faktů jsem opravdu mimořádně pilný. Ale co je ještě mnohem důležitější, má láska k přírodním vědám je stálá a vášnivá.“

Jeden životopisec popisuje Darwina jako člověka, který o určité otázce přemýšlí ještě dlouho poté, co se ostatní už dávno věnují jinému – a bezpochyby snadnějšímu – problému:

Když nám něco nejde do hlavy, obvyklá reakce je, že si řekneme: „Později o tom popřemýšlím.“ A pak na to v podstatě zapomeneme. U Darwina máte pocit, že se podobnému druhu poloúmyslného zapomínání zásadně vyhýbá. Někde vzadu ve své mysli si všechny otázky udržuje otevřené a je připraven je kdykoliv vytáhnout, objeví-li se nějaká nová relevantní informace.[8]

O čtyřicet let později se otázky, jak se lidé odlišují v realizaci svých cílů, chopil na opačné straně Atlantiku harvardský psycholog William James. Koncem své dlouhé a vynikající kariéry napsal James na toto téma článek pro časopis Science (tehdy i dnes přední světový akademický časopis, nejen pro psychologii, ale pro veškeré přírodní a sociální vědy). Článek nesl název „Energie člověka“[9].

James se v něm zabývá úspěchy a neúspěchy svých přátel a kolegů a přemítá i o tom, jak se míra jeho vlastního úsilí různila v jeho „dobrých“ a „špatných“ dnech:

V porovnání s tím, jací bychom mohli být, jsme jen napůl probuzeni. Náš plamen skomírá, naše směnky jsou vyinkasovány. Využíváme pouze malou část svých potenciálních duševních a tělesných zdrojů.

Podle Jamese existuje propast mezi naším potenciálem a jeho uplatněním. James nepopírá, že se naše talenty liší[10] – někdo má větší talent na hudbu než na sport, nebo na podnikání než na umění – nicméně tvrdí, že „lidský jedinec obvykle prožívá svůj život zdaleka pod své možnosti; disponuje schopnostmi různých druhů, které zpravidla vůbec nevyužije. Vydává energii pod své maximum a chová se hluboko pod svým optimem.“.

„Samozřejmě limity existují,“ uznává James. „Stromy nevyrostou až do nebe.“ Ale tyto vnější hranice, za nimiž se již objektivně nemůžeme zlepšovat, u velké většiny z nás vůbec nepřijdou ke slovu: „Holým faktem zůstává, že lidé na celém světě disponují množstvím zdrojů, které pouze výjimeční jedinci využijí na maximum.“

Jeho slova napsaná v roce 1907 mají svou plnou platnost i dnes. Proč tedy stále klademe takový důraz na talent? A proč se fixovat na krajní meze svých možností, když se ve skutečnosti většina z nás nachází na samém počátku své cesty, tak velmi velmi daleko od těchto vnějších hranic? A proč předpokládáme, že to je náš talent, nikoliv úsilí, co bude rozhodovat, kam se v dlouhodobém horizontu dostaneme?

Již roky se v několika celostátních průzkumech klade respondentům otázka: Co je pro úspěch důležitější – talent, nebo úsilí? Američané s dvakrát větší pravděpodobností upřednostňují úsilí.[11] Totéž platí, zeptáte-li se Američanů na sportovní schopnosti.[12] A u otázky „Kdybyste přijímali nového zaměstnance, kterou z následujících vlastností byste považovali za nejdůležitější?“ označí Američané „pracovitost“ téměř pětkrát častěji než „inteligenci“.[13]

Výsledky těchto průzkumů odpovídají i experimentu, který psycholožka Chia-Jung Tsayová prováděla mezi hudebními experty. Jednoznačně označili usilovný trénink za důležitější než přirozené nadání. Když ale Chia ověřovala jejich postoj nepřímou metodou, zjistila odchylky, které ukazovaly právě opačným směrem: lidé přirozený talent milují.

V jejím experimentu se účastníci – profesionální hudebníci – dověděli o dvou klavíristech, jejichž životopisy byly z hlediska dosažených úspěchů prakticky totožné. Pak si poslechli krátké ukázky jejich hry na klavír. Netušili, že obě ukázky hraje tentýž pianista; zahrál dvě různé části ze stejné skladby. Jediný rozdíl byl v tom, že jeden z klavíristů byl v popise označen jako „přirozený talent“, u něhož se již v raném věku projevilo vrozené hudební nadání. Druhý byl charakterizován jako „pilný“, již od dětství s vysokou motivací a vytrvalostí. V přímém rozporu s názory na význam úsilí a talentu, jež prezentovali v dotazníku, hudebníci vyhodnotili u klavíristy s přirozeným talentem vyšší pravděpodobnost úspěchu a lepší uplatnění.[14]

V návazné studii Chia testovala, zda se stejná nekonzistentnost projeví i v oblasti lidské činnosti, kde je tvrdá práce a úsilí předmětem obdivu: ve světě podnikání. Najala stovky dospělých jedinců s různou mírou zkušeností z podnikání a náhodně je rozdělila do dvou skupin. Polovina účastníků si přečetla profil „pilného“ podnikatele: svého úspěchu dosáhl prostřednictvím tvrdé práce, úsilí a zkušeností. Druhá polovina účastníků si přečetla profil „přirozeně talentovaného“ podnikatele – úspěchu dosáhl díky svým vrozeným podnikatelským schopnostem. Pak si účastníci vyslechli nahrávku obchodní nabídky a bylo jim řečeno, že tuto nabídku učinil podnikatel, jehož profil si přečetli.

Stejně jako ve studii s hudebníky Chia zjistila, že přirozeně talentovanému podnikateli účastníci přiřadili vyšší pravděpodobnost úspěchu[15], lepší uplatnění a jeho obchodní nabídku hodnotili jako kvalitnější. V příbuzné studii si měli účastníci vybrat, kterého ze dvou podnikatelů podpoří: jeden byl charakterizován jako usilovný pracant, druhý jako přirozený talent. Lidé opět upřednostnili přirozený talent.[16] Bodu indiference mezi pracantem a přirozeným talentem se dosáhlo teprve v případě, že měl pracant o čtyři roky více manažerských zkušeností a o čtyřicet tisíc dolarů větší startovní kapitál.

Výsledky Chiaina výzkumu poodhalují náš ambivalentní postoj k talentu a úsilí. To, o čem tvrdíme, že si toho vážíme, nemusí korespondovat s tím, co hluboko uvnitř považujeme za cennější. Je to podobné, jako když říkáme, že nám u partnera nezáleží na fyzickém vzhledu – ale pak, když si máme vybrat, s kým půjdeme na rande, dáme přednost hezčímu před hodným.

Upřednostňování přirozeného talentu je skrytým předsudkem proti lidem, kteří dosáhli úspěchu, protože tvrdě makali, a skrytou preferencí jedinců, kteří svého místa v životě podle nás dosáhli proto, že jsou přirozeně nadaní. Možná svou předpojatost pro přirozený talent před ostatními nepřipouštíme. Možná si ji nepřipouštíme ani sami před sebou. Nicméně tato předpojatost se projevuje v rozhodnutích, která činíme.

Život samotné Chiai je zajímavým příkladem fenoménu přirozený talent versus úsilí. Dnes je profesorkou na University College London a své vědecké poznatky publikuje v prestižních vědeckých časopisech. Jako dítě navštěvovala kurzy v umělecké škole Juilliard: do svých přípravných programů škola zve děti, „které projevují talent, potenciál a výsledky nezbytné pro realizaci kariéry v oblasti hudby“, aby mohly zažít „atmosféru, kde mohou prospívat umělecká nadání a technické dovednosti“.[17]

Chia má několik diplomů z Harvardu. Nejprve zde získala bakalářský diplom z oboru psychologie. Absolvovala magna cum laude a s červeným diplomem. Dále získala dva magisterské tituly – jeden z dějin vědy a další ze sociální psychologie. A pak na Harvardu získala Ph.D. z organizačního chování a psychologie a ještě další Ph.D. z oboru muzikologie.

Jste ohromeni? Pokud vám to nestačí, dodám, že Chia má diplomy z Peabody Conservatory v oboru hry na klavír a pedagogiky. Vystupovala mimo jiné v Carnegie Hall, v Lincolnově centru, Kennedyho centru nebo na sólovém recitálu u příležitosti předsednictví Evropské unie.

Po přečtení jejího životopisu byste mohli snadno dojít k závěru, že Chia byla obdařena mnohem větším nadáním než kdokoliv, koho znáte: „Bože! Jak mimořádně talentovaná mladá žena!“ A má-li pravdu Chiain výzkum, toto vysvětlení by její úspěch přikrášlovalo větším leskem, záhadností a úžasem než alternativa: „Bože! Jak mimořádně houževnatá, usilovně pracující mladá žena!“

A co by se stalo pak? Máme k dispozici spoustu výzkumů, co nastane, když se domníváme, že je nějaký student mimořádně talentovaný. Máme tendenci mu věnovat víc pozornosti a také od něj více očekávat. Předpokládáme, že bude výborný, a toto očekávání samo může přivodit své naplnění.[18]

Zeptala jsem se Chiai, co ona sama soudí o svých hudebních úspěších. „No, myslím, že mám určitý talent,“ řekla Chia. „Ale zároveň si myslím, že důležitější je jiná věc – milovala jsem hudbu tak moc, že jsem celé dětství cvičila čtyři až šest hodin denně.“ A na škole si i přes náročný rozvrh také udělala na cvičení čas. Takže ano, má jistý talent – ale zároveň usilovně pracovala.

Zajímalo mě, proč Chia tak moc cvičila. Vyžadovalo se to od ní? Měla v tomto ohledu nějakou volbu?

„Ale to já. Já jsem to chtěla. Chtěla jsem být lepší a lepší a lepší.[19] Když jsem cvičila na klavír, představovala jsem si sama sebe na pódiu před zaplněným sálem. Představovala jsem si, jak mi všichni tleskají.“

V roce, kdy jsem odešla ze společnosti McKinsey a začala učit, zveřejnili tři z partnerů firmy studii s názvem „The War for Talent“[20] (Válka o talent). Na jejím základě vznikla kniha, která vyvolala širokou odezvu a nakonec se stala bestsellerem.[21] Hlavním sdělením bylo, že společnosti v moderní ekonomice stojí a padají se svou schopností přitáhnout a udržet si takzvané „A hráče“.

V úvodu knihy si autoři kladou otázku: „Co vlastně míníme talentem?“[22] A hned na ni odpovídají: „V nejobecnějším smyslu je talent souborem schopností jedince – jeho vrozená nadání, dovednosti, znalosti, zkušenosti, inteligence, úsudek, postoje, charakter a elán. Zahrnuje také schopnost se učit a schopnost růst.“ Je to dlouhý seznam – a odpovídá tomu, že většina z nás má problém definovat, co přesně talent znamená. Nepřekvapuje mě však, že na prvním místě figurují „vrozená nadání“.

Když časopis Fortune umístil firmu McKinsey na obálku, začínala hlavní reportáž slovy: „V přítomnosti mladého partnera firmy McKinsey nabude člověk zřetelného dojmu, že i kdyby mu objednával jeden koktejl za druhým, on se stejně nakloní přes stůl a navrhne něco děsného, například ať si porovnáte skóre SAT.“[23] Je téměř nemožné, poznamenal dále novinář, dost docenit „důraz kladený v rámci firemní kultury McKinsey na analytické schopnosti, nebo, jak tomu lidé uvnitř říkají, být ‚brilantní‘[24]“.

Společnost McKinsey je proslulá tím, že přijímá mimořádně chytré jedince – některé s MBA z univerzit jako Harvard nebo Stanford, ti ostatní, mezi které jsem patřila i já, pak musí mít jiné osvědčení o extra schopném mozku.

V rámci vstupních pohovorů do společnosti McKinsey jsem musela vyřešit sérií problémů, které měly otestovat mou analytickou zdatnost. Jednou mi například pracovník provádějící pohovor hned poté, co mě usadil a představil se mi, položil otázku: „Kolik tenisových míčů se ve Spojených státech vyrobí za rok?“

„Myslím, že k otázce je možno přistoupit dvěma způsoby,“ odpověděla jsem. „První způsob spočívá v tom, že najdu správnou osobu nebo instituci, kde mi informaci sdělí.“ Pracovník pokývl, ale stále na mě s očekáváním hleděl, protože chtěl slyšet jinou odpověď.

„Nebo lze vyjít z několika základních předpokladů, znásobit pár čísel a dojít k určitému výsledku.“

Pracovník se široce usmál. Řekla jsem mu, co chtěl slyšet.

„Dobře. Předpokládejme, že v USA žije zhruba dvě stě padesát milionů lidí. Nejaktivněji hrají tenis pravděpodobně osoby ve věku deset až třicet let. To je zhruba čtvrtina populace. Tím dostáváme něco přes šedesát milionů potenciálních tenisových hráčů.“

Na pracovníkovi bylo vidět, že je opravdu nadšený. Pokračovala jsem v logické hře, násobila a dělila čísla podle svých naprosto nekvalifikovaných odhadů o tom, kolik lidí hraje tenis, jak často hrají, kolik míčů použijí za jednu hru a jak často musí nahradit ztracený nebo ohraný míč.

Dostala jsem se k údaji, který byl zřejmě úplně mimo, protože jsem při každém kroku učinila další neinformovaný předpoklad, v té či oné míře chybný. Nakonec jsem řekla: „Matematika pro mě není problém. Doučuji dívku, která právě teď ve škole probírá zlomky, takže spolu provádíme spoustu matematických cvičení. Ale pokud byste chtěl vědět, co bych opravdu udělala, kdybych chtěla zjistit odpověď, řeknu vám, že bych prostě zavolala někomu, kdo to bude skutečně vědět.“

Další úsměv a pak ubezpečení, že se z našeho rozhovoru dověděl vše, co potřeboval. Ovšem také z mého životopisu obsahujícího skóre z testů SAT, na které McKinsey klade při výběru kandidátů zásadní důraz. Jinými slovy, pokud rada korporátní Americe zní „vytvořte kulturu, která cení talent nade vše“, pak se společnost McKinsey opravdu vlastními radami řídí.

Když jsem přijala nabídku nastoupit do newyorské kanceláře McKinsey, bylo mi řečeno, že první měsíc pojedu na školení do Clearwateru na Floridě. V luxusním hotelu jsem se tam připojila k dalším asi třem desítkám nových zaměstnanců, kteří podobně jako já neměli s firemním světem žádné zkušenosti. Každý z nás ovšem vlastnil nějaký skvělý akademický titul. Seděla jsem například vedle člověka s doktorátem z fyziky. Z druhé strany seděl chirurg, za mnou dva právníci.

O managementu obecně toho nikdo z nás moc nevěděl, ani o nějakém konkrétním odvětví. Ale to se mělo změnit: během jediného měsíce jsme absolvovali rychlokurz zvaný „mini MBA“. Všichni jsme se dokázali velmi rychle učit, a tak nebyl problém vstřebat za krátký čas obrovské množství informací.

Je talent špatná věc? Jsme všichni stejně talentovaní? Odpověď na první i druhou otázku zní ne. Schopnost rychle šplhat po učící křivce jakékoliv dovednosti je objektivně dobrá věc. A ať se vám to líbí nebo ne, někteří z nás v tom jsou lepší než ostatní.

„A v kterém bodě,“ zeptal se Scott, „úsilí překonává inteligenci?“[30]

Table of Contents

Předmluva

ČÁST I: CO JE HOUŽEVNATOST A PROČ JE DŮLEŽITÁ

1) Někdo to vzdá a někdo ne

2) Jsme příliš zaujati talentem

ČÁST II: JAK SI ZVÝŠIT HOUŽEVNATOST VLASTNÍM ÚSILÍM

ČÁST III: JAK ZVÝŠIT HOUŽEVNATOST ZVENČÍ