Dan Carlin

HARDCORE HISTORIE

Jak apokalyptické momenty dějin formovaly lidstvo

Copyright © 2019 by Dan Carlin Ventures LLC. All rights reserved.

Published by arrangement with Harper, an imprint of HarperCollins Publishers.

Podle anglického originálu The End Is Always Near: Apocalyptic Moments, from the Bronze Age Collapse to Nuclear Near Misses vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Lenka Lichtenberg

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Úprava obálky Radek Petřík

Obrázek na obálce © flubydust/Getty Images

Fotografie autora Rob Sydor

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-hardcore-historie, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-129-0

Věnováno Britany, Liv a Avery

Předmluva

Co myslíte, zhroutí se jednou moderní civilizace? Lehnou jednou naše města popelem?

Zní to jako obehraný vědeckofantastický námět: archeologové budoucnosti pečlivě prohledávají rezavějící kostry mrakodrapů, linek metra a kanalizačního systému New Yorku, Londýna či Tokia; vykopávají mrtvé naší doby a zkoumají je, podobně jako my zkoumáme egyptské mumie; pokoušejí se rozluštit náš jazyk, dekódovat naše písmo a zjistit, co jsme byli zač. Představa, že někdo studuje naše hroby, budovy a lidské ostatky, tak jako my dnes studujeme starověká archeologická naleziště, se může zdát nereálná. Právě tak ale o své době a svém místě dost možná uvažovala i námi vykopaná mumie.

Na tuto otázku samozřejmě neexistuje jasná odpověď. A podobné to bude s řadou dalších otázek, s nimiž se v této knize setkáme. Snad právě proto nás tolik fascinují.

Jsme-li obeznámeni s lidskou historií, pohled do budoucna nám dokáže nahnat husí kůži. Představa, že by se události, které se v historii mnohokrát opakovaly, staly znovu v moderní době, hraničí se science fiction. Faktickou historii a neprůkaznou, spekulativní fantazii však dělí jen tenká linie. Okamžik, který právě prožíváme, je bodem, v němž se oba tyto světy – pevná chronologie zaznamenaných jmen a dat a spekulace či alternativy možné budoucnosti – protínají. Katastrofická vize, podle níž svět v 21. století zasáhne velká pandemie podobná těm z minulosti, je fantazie.[1] Takový scénář je ovšem zároveň vysoce pravděpodobný; v minulosti se naplnil už mnohokrát. Existuje mezi faktickou historií a spekulativní budoucností nějaké pojítko?

Každá normální kniha by prý měla přinést odpověď na nějakou otázku nebo alespoň předložit nějaký názor. Pokud je na tom něco pravdy, pak tato kniha k normálním nepatří. Nabízí spíše volně propojené obrazy. Neobhajuji zde žádný názor, v tomto ohledu postupuji stejně jako ve svých podcastech. Můj přístup je přístupem laika, neboť jím skutečně jsem. Historikové, politologové, zeměpisci, fyzikové, sociologové, filozofové, spisovatelé a intelektuálové, ti všichni se v průběhu věků zamýšleli nad nejrůznějšími tématy, kterými se zabýváme i my v této knize. Každý z nich při tom využíval vlastní metodologii a nahlížel na věc prizmatem své doby, oboru a kultury.

Moderní zeměpisec může na podporu svého přesvědčení o „úpadku“ civilizace citovat globální historické analogie, fyzik může prezentovat matematické výpočty pravděpodobnosti, že nastane doba temna způsobená dopadem asteroidu na Zemi. Spisovatel nebo novinář zase přináší pohled z lidské perspektivy.[2] Jaké příběhy prožívají lidé, zatímco kolem nich kolabuje civilizace? Někomu třeba bombardování zničilo jeho město. Pandemie možná začala rozvolňovat pouta, která drží společnost pohromadě. Takový úhel pohledu vyžaduje zapojení jiných částí mozku včetně emocí a může mít zcela jiný dopad než data, grafy a výzkumné studie. Berte ho jako další střípek velké mozaiky různých disciplín, jež se pokoušejí poskládat obraz minulosti.

Rodí tvrdá doba tvrdé lidi? Má způsob, jakým vychováváme naše děti, vliv na společnost jako celek? Dokážeme nakládat s mocí, kterou nám dávají naše zbraně, aniž bychom zničili sami sebe? Může se úroveň našich schopností, poznání a technologií snížit? Takové úvahy navozují mysteriózní atmosféru jako vystřiženou ze seriálu Twilight Zone (Zóna soumraku) s oním jemným (někdy naopak silným) podtextem, jenž promlouvá do současnosti. Jsou to myšlenky, které překonávají hranice moderních akademických disciplín a zasahují do sféry obvykle vyhrazené divadlu, literatuře či výtvarnému umění.

Přestože se na odpovědích nejspíš neshodneme, jedná se o otázky fascinující a potenciálně hodnotné. Mnohé z nich patří k tzv. „zásadním otázkám“, které vždy tvořily jádro práce filozofů. Stálo by za to o nich častěji přemýšlet, některé z nich by dokonce našly praktické využití. Mohly by nám například připomenout, kolikrát v minulosti už určitá situace nastala, a dodat tak na věrohodnosti některým scénářům budoucnosti, jež nám nyní připadají spíš jako hodně nepravděpodobná filmová zápletka. Jeden profesor historie mi kdysi řekl, že existují dva způsoby, jak se něco naučit: můžeš položit ruku na rozžhavenou plotnu, anebo si vyslechnout příběhy těch, kteří už to udělali před tebou, a zjistit, jak dopadli.

Fanoušci mého podcastu Hardcore History se mě dlouho vyptávali, jestli také nenapíšu nějakou knihu. Nashromáždil jsem tolik podkladů, výzkumů a nápadů, že využít je jako základ pro knižní zpracování se přímo nabízelo. Když jsem se k starým podkladům vracel a třídil je, často jsem si připadal, jako bych podstupoval Rorschachův test. Vezme-li člověk v potaz, jak náročná byla příprava mého podcastu, je jasné, že mě témata, která jsem v něm zpracovával, opravdu nesmírně zajímala.

Pokud platí, že knihovna odráží zájmy svého majitele, pak očividně tíhnu k apokalypsám. Přesto mě trochu překvapilo, jak často můj pořad sklouzává k variantám jedné a téže myšlenky: konci civilizace v té či oné podobě a k zamyšlení nad tím, jak na něj my lidé s ohledem na naše předchozí zkušenosti reagujeme a jak tyto zkušenosti lidstvo formují.

Divíte se mi? Vzestupy a pády impérií, války, přírodní katastrofy, situace, kdy jde o všechno – ony „velké příběhy“ – jsou ze své podstaty intenzivní a dramatické.[3] Zkombinujte látku, která je zábavná a zároveň (potenciálně) filozofická, poučná a prakticky využitelná, a získáte recept na zaručený úspěch. Historikové a vypravěči od Homéra a Hérodota až po Edwarda Gibbona a Willa Duranta to pochopili dávno předtím, než si Aiás a Achilles dramaticky a krvavě klestili cestu Iliadou a tvořili přitom „dějiny“. Takový Shakespeare často čerpal právě z minulosti a měl pro to dobré důvody.

Nejde však jen o vzrušení a zábavu. Často nás přitahuje také jistá empatie s dějinami a sebereflexe. Ony zlomové události prožívali skuteční lidé z masa a kostí, kteří se nezřídka ocitli lapeni v nelítostném soukolí dějin. Těžko odolat úvahám, jak bychom si v podobné situaci vedli my.

Když jsem se nořil do archiválií, všiml jsem si, že se mi neustále vrací jedna historická otázka, otázka typu „buď – anebo“, na kterou neexistuje odpověď: Budou se dějiny nadále odvíjet tak jako doposud, nebo se věci změní? Za jistých okolností je tato neznámá nesmírně naléhavá a děsivá. Pokud vás zaujala, několik případových studií k ní najdete v této knize.

Zažijeme ještě někdy pandemii, která v mžiku zahubí významnou část populace? Tato donedávna běžná součást lidských životů nám dnes připadá spíš jako sci-fi.

Mocnosti mezi sebou vždy sváděly velké války. Dnes by takový konflikt probíhal mezi státy, které disponují jadernými zbraněmi. Třetí světová válka zní jako námět špatného filmu, ale je snad méně pravděpodobná než věčný celosvětový mír?

Vraťme se k otázce, kterou jsme si položili na počátku. Dokážete si představit, že z města, v němž nyní žijete, zůstanou jen ruiny? Dopadne stejně jako většina měst v lidských dějinách, nebo ne? Obě varianty jsou fascinující.

Na následujících stránkách vás sice čeká převážně ponuré čtení, pohled do historie má však zároveň moc ukázat naši situaci v lepším světle. Když se kupříkladu dozvíte, s čím se potýkali lidé ve městech vybombardovaných při kobercovém náletu nebo během hrůzostrašných morových epidemií ve středověku, vaše problémy vám najednou budou připadat malicherné. Samotná premoderní zubařská péče je pro mě dostatečně přesvědčivým argumentem, že se dnes navzdory řadě problémů máme docela dobře.

Přes všechny rozdíly mezi lidmi žijícími v různých dobách se některé události a historická období jeví, jak píše Barbara Tuchmanová, jako pohled do vzdáleného zrcadla. Jak bychom si asi vedli v podobné situaci? Můj děda říkával: „Bůh jest ke mně milostiv.“ S trochou kosmického štěstí jsme se narodili právě v době, kdy jsme se narodili, a v místě, kde jsme se narodili. Klidně k tomu mohlo dojít někdy jindy a jinde. Zjistil jsem, že toto vědomí ve mně jaksi samovolně vyvolává historickou empatii.

Naše doba působí stabilně, neexistuje však žádná záruka, že se současná situace zásadním způsobem nezmění. Příklady v této knize líčí doby, během nichž k takovým obratům došlo. Možná budu znít jako nějaký laciný Nostradamus držící tabuli s nápisem: „Konec je blízko!“, ale moderní obdoba úpadku z konce doby bronzové se nám klidně může přihodit. Také může dojít k nečekanému zhroucení světové supervelmoci, jak se to stalo v Asýrii, a k vytvoření obrovského geopolitického vakua. Stejně jako se kdysi rozpadla Říše římská, může se rozpadnout i její současná verze. Velice snadno může propuknout pandemie, a pokud bude opravdu zlá, nejspíš nám připomene, jak se lidem žilo před příchodem moderní medicíny. Také může dojít k jaderné válce nebo nás třeba čeká environmentální katastrofa. Můžeme se také dostat do situace, o níž budou příští generace číst v knihách popisujících extrémní okamžiky lidstva nebo varování, co by nebylo dobré opakovat.

Domýšlivost je koneckonců typická lidská vlastnost. Jak říkával můj otec: „Jen se moc nenaparuj.“

• • •

Kapitola 1

Rodí tvrdá doba tvrdé lidi?

Po celou dobu, co lidstvo zapisuje dějiny, se vždy najdou historikové, kteří tvrdí, že těžké časy rodí lepší, odolnější lidi a že překonávání těžkostí, například v dobách války, bídy či jiného strádání, činí lidské bytosti silnějšími, houževnatějšími, a možná dokonce mravnějšími.

Voltaire údajně prohlásil, že „dějinami znějí kroky hedvábných pantoflů sestupujících po schodech dolů a dřeváků stoupajících vzhůru“. Jeho postřeh vychází z přesvědčení, že osudy národů, vzestupy a pády civilizací a společností závisejí na povaze lidí, kteří v nich žijí, přičemž jejich povaha do značné míry závisí na materiálních a morálních podmínkách dané společnosti. Tato myšlenka byla pojítkem dějepisných prací od starověkého Řecka až do poloviny 20. století, kdy začala ztrácet na popularitě.[1]

Koncepci dřeváků a hedvábných pantoflů již moderní historici povětšinou opustili. Existuje pro to hned několik dobrých důvodů, absencí dat počínaje. Těžko můžete prokázat nebo číselně vyjádřit tak amorfní lidskou vlastnost, jako je tvrdost či houževnatost,[2] a obhájit používání takových pojmů ve faktografické recenzované akademické práci o historii. Neznamená to však, že by tato koncepce byla bezvýznamná.

Vyzkoušejme si malé mentální cvičení: Představte si dva boxery v ringu. Jsou stejně vysocí, patří do stejné váhové kategorie, mají stejné schopnosti. I jejich tréninkový plán vypadá stejně, a dokonce mají téhož trenéra. Tím jsme vyloučili všechny možné proměnné. Jaký faktor s největší pravděpodobností rozhodne o vítězství jednoho z boxerů? Bude to ona nevyčíslitelná vlastnost, které říkáme „tvrdost“? Těžko říct, zda jeden z boxerů vyhrál právě proto, že byl větší „tvrďák“. Proč máme vůbec tendenci myslet si, že tvrdší znamená lepší? Slovo tvrdost je vágní. Všichni věříme, že něco takového existuje, a všichni používáme přívlastek „tvrdý“, přesto jde o relativní pojem, jehož chápání se může u různých lidí a v různých kulturách lišit.[3]

Nyní si místo boxerů nastoupených proti sobě představme souboj mnohem větších rozměrů, v němž válčí celá společenství. Co kdyby se dnešní USA pustily do války se zemí, jež se jim velmi podobá: Má stejnou rozlohu, stejně početnou populaci, totožnou ekonomickou a vojenskou sílu a také stejné zbraně, vybavení a technologie. Taková válka by byla brutální, pokračovala by až do úplné kapitulace a města na obou stranách by za sebou nechala v troskách. Oba státy by se lišily pouze tím, že obyvatelé oné druhé země, fiktivního zrcadlového odrazu Ameriky, by byli prarodiče dnešních Američanů.

Většina lidí narozených mezi lety 1900 a 1930 již zemřela; těmto ročníkům se ale dodnes přezdívá „největší generace“ (Greatest Generation).[4] V dějinách se už vystřídalo tolik těžkých období a generací, že označovat jednu z nich za „největší“ působí trochu nepatřičně. Přesto se její zástupci z dnešního pohledu skutečně jeví jako tvrďáci. A není se čemu divit. Ještě než začali bojovat ve druhé světové válce, prožili tito muži a ženy více než desetiletí nesmírného ekonomického strádání, nejhoršího v moderních dějinách.

Když v roce 1929 došlo ke krachu na akciových trzích a započala hospodářská krize trvající více než deset let, zastával Andrew Mellon, ministr financí za prezidenta Herberta Hoovera, názor, že nadcházející těžké časy budou ve výsledku prospěšné. „Očistí prohnilý systém,“ cituje prezident Hoover Mellona ve svých pamětech. „Vysoké náklady na život se sníží. Lidé budou pracovat usilovněji a žít mravněji. Vrátíme se ke správným hodnotám a podnikaví lidé nahradí ty zkrachovalé a méně schopné.“

Toto přání se z Mellonova pohledu možná vyplnilo. Velká hospodářská krize ukončila bouřlivá dvacátá léta, kdy se lidé těšili vysoké životní úrovni – dobu ilegálních barů zvaných speakeasies, dobu jazzu, moderních dívek, kterým se říkalo flappers (ptáčata), časy charlestonu a úsvitu stříbrného plátna. To, co Mellonovi nejspíš připadalo jako zbytečná frivolnost, byla pro ostatní jednoduše zábava. A té výrazně ubylo, když začaly docházet peníze.

Krize nezruinovala úplně každého, ale téměř polovina populace se náhle ocitla pod hranicí chudoby. Bylo to náročné desetiletí. Dobové zprávy jsou tak zdrcující, že si lze jen těžko představit cokoliv dobrého, co by z takové situace mohlo vzejít. V moderním světě by si jistě jen málokdo přál podobnou hospodářskou krizi zažít, bez ohledu na to, že by mohla přinést pozitivní vedlejší účinky.

V době, kdy vypukla druhá světová válka, už měla celá generace za sebou období těžkého strádání. K tomu všemu se pak přidal nejhorší válečný konflikt v dějinách lidstva. Byl hrůzný a úplně jiný než konflikty 21. století. Dnes se může stát, že některá z velmocí utrpí během jednoho incidentu ztráty v řádu desítek obětí, například při mechanické závadě vrtulníku nebo po výbuchu improvizovaného výbušného zařízení. Srovnejte tato čísla se statisícovými ztrátami Spojených států za druhé světové války. Jen bitva o Iwodžimu si během šestatřiceti dnů bojů vyžádala sedm tisíc mrtvých a přinejmenším dalších devatenáct tisíc zraněných. A to jsou jen oběti na americké straně. Přidejte k tomu miliony padlých a zraněných v německých řadách nebo desítky milionů padlých a zraněných Číňanů a Sovětů. Bylo by zajímavé zamyslet se nad tím, jak bychom na podobné ztráty na životech reagovali dnes.

Nejde jen o úbytky na vlastní straně, ale také o újmu, kterou působíme ostatním. Jak poznamenal generál Spojených států George Patton, i kdybychom byli ochotni podstoupit strádání a oběti, k porážce protivníka to stačit nebude.[5] Jen si představte, kolik náletů musela americká armáda provést. Představte si ty tisíce letadel naložených tunami bomb a mířících k městům, v nichž mohlo za jedinou noc přijít o život deset či patnáct tisíc lidí. Nebo si představte londýnský blitz, období osmi měsíců, kdy německé bombardéry shazovaly svůj náklad na město téměř každou noc. „Největší generace“ věděla, že nad jejími hlavami létají bojové formace letadel, a i ona nařídila otevřít pumovnice vlastních bombardérů.

A pak spatřila světlo světa největší ze všech zbraní, jaderná bomba. Z historie víme, že ji naši prarodiče nejen měli, ale i použili.[6] Existuje v současné době scénář, v němž by naši spoluobčané (na rozdíl od našich vlád) považovali takový čin za přijatelný?

Zdá se, jako bychom na něco tak barbarského byli až příliš civilizovaní. My jsme však neprožili to, co válečná generace. Představte si, že bychom dokázali změřit tvrdost pokolení na stupnici od jedné do desíti, „největší generace“ by získala dejme tomu sedmičku. Kdyby se deset lidí narozených mezi lety 1900 a 1930 potkalo v jedné místnosti, přibližně sedm z nich by splňovalo kritérium „tvrdosti“. Také generace X se pyšní tvrdými lidmi. Někteří z nich vstoupili do speciálních jednotek Navy SEALs amerického námořnictva, pár z nich přešlo pěšky Antarktidu, ale možná jen dva z deseti zástupců této generace lze považovat za dostatečně tvrdé na to, aby něco takového dokázali. Nejde tedy o to, že by všichni jednotlivci patřící k určité generaci byli tvrdší, ale spíše o to, že v generaci považované za tvrdou je takových lidí vyšší procento. Je to jen jeden ze způsobů, jak téma tvrdosti ve vztahu ke společnosti uchopit; zároveň dobře ukazuje, jak zvláštní by byla snaha něco takového kvantifikovat.

V moralistickém pojetí starověkých dějepisců platilo rčení „tvrdá doba rodí tvrdé lidi“ i obráceně. Doba míru naopak rodí lidi změkčilejší. Podle Plútarcha a Livia byla lenost, zbabělost a pokleslá morálka důsledkem přílišného pohodlí, bohatství a peněz. A velký počet změkčilých lidí ve společnosti znamenal celkově změkčilejší společnost. V obdobích a zemích, v nichž museli občané občas navléknout brnění, vzít do ruky meč a v boji muž proti muži bránit svou vlast, to mohla být otázka národní bezpečnosti. Možná žijeme v době, kdy na tvrdosti v dřívějším smyslu slova už tolik nezáleží. Je-li tomu tak, jaké výhody skýtá „změkčilejší“ společnost oproti tvrdé?

Velký historik 20. století Will Durant se ve svém díle zabýval Médy, starověkým národem, který žil na území dnešního Íránu. V době, kdy o nich Durant psal,[7] byli Médové považováni za poměrně chudý pastevecký národ, který se sjednotil a pomohl svrhnout nadvládu Asyrské říše, načež se sám stal nejsilnějším hráčem v regionu.[8] Brzy však „tito lidé ztratili pevnou morálku a stoickou rozvahu,“ poznamenal Durant. „Bohatství přišlo dříve, než se naučili moudře je využívat. Vyšší společenské vrstvy se staly otroky módy a luxusu, muži si libovali ve vyšívaných kalhotách a ženy v kosmetice a špercích.“

Kalhoty a náušnice samy o sobě mocenský úpadek Médů nezapříčinily, ale Durant a mnoho dalších historiků jeho doby v tom viděli vnější projev proměny a rozkladu. Médská společnost ztrácela vlastnosti, které nabyla v těžších časech, ty, které ji zocelily natolik, že porazila impérium.[9]

V polovině 20. století se historik Chester G. Starr zabýval Spartou, společností s jediným cílem: vychovávat nejlepší bojovníky starověkého světa. Vojáci Sparty povznesli tento zemědělský městský stát na Peloponéském poloostrově na úroveň, jakou by u něj s ohledem na četnost populace a poměrně slabou ekonomiku nikdo nečekal. Spartskou armádu a vojenský výcvik však podporovala celá kultura a společnost. Každý občan mužského pohlaví byl vycvičen k boji a musel sloužit v armádě až do šedesáti let.

Vycvičená domobrana není nic neobvyklého, setkáváme se s ní v mnoha společnostech, zejména ve starověkém Řecku. Sparta však v tomto ohledu představovala úplný extrém. V jejím případě nešlo o nic menšího než o proces formování člověka, který započal už při narození: novorozenci byli vnímáni jako surovina pro armádu a každé spartské dítě bylo předvedeno radě starších, která posuzovala, zda je dost silné na to, aby přežilo. „Nemluvňata s jakýmkoliv postižením byla svržena z útesu v pohoří Taygétos a nacházela smrt na rozeklaných skalách,“ píše Starr.[10]

Děti, kterým bylo přiznáno právo na život, se musely podrobit „spartánské výchově a přivyknout nepohodlí a tvrdým podmínkám“. V sedmi letech opouštěly rodinu a započaly trénink ve vojenském táboře. Mladí Sparťané stolovali v armádních prostorách se svými spolubratry, pohodlí domova nikdy nepoznali. Záměrně dostávali malé příděly jídla, aby se naučili krást a být vynalézaví; když při tom ale byli přistiženi, čekal je krutý trest. Ze spartských dětí vyrůstali nejlepší válečníci Řecka proto, že celá jejich kultura směřovala právě k tomuto cíli. V dobách největšího rozkvětu[11] Sparťané údajně dokonce zavrhli peníze, protože prý podkopávaly jejich vysokou morálku a vojenské hodnoty.[12]

Podle tradičního výkladu dokonce i Sparťané časem našli zalíbení v „luxusu a zhýralosti“, píše Starr, což podlomilo jejich sílu i vojenskou převahu, a nakonec vedlo k porážce na bitevním poli. Sparťané z roku 380 př. n. l. by možná nedokázali porazit své mocné praotce z roku 480 př. n. l., ale Sparťané z roku 280 př. n. l. by své praotce neporazili zcela určitě.[13] Úpadek Sparty se někdy připisuje vlivu nenáviděných Peršanů. „Velcí perští králové“, kteří nedokázali porazit Sparťany na bitevním poli, zjistili, že daleko efektivnější zbraní je zlato. Předmoderní prameny vykreslují pozdější Sparťany, zejména některé spartské krále, jako mnohem materialističtější a hamižnější než dřívější více „spartánské“ Sparťany. Zní to, jako by snad „změkčilí“ Peršané, jak je staří Řekové často popisovali, šířili svou změkčilost jako virus a vyrovnávali tak míru houževnatosti na obou stranách.[14]

Vzestup a pád Sparty lze vysvětlit i jinak než tvrdostí či houževnatostí populace (například kvalitou výcviku nebo adaptací na určité životní podmínky), ale nepřikládat jí vůbec žádnou váhu by bylo zvláštní.

• • •

Válka a chudoba nejsou konstanty. Lidé, kteří se s nimi setkají, mohou vykazovat zvýšenou odolnost, všech se však nedotknou. Někdo má štěstí a bojům a ekonomickému strádání se vyhne. Každý ale někdy onemocní.

Tvrzení, že vyšší nemocnost lidi zoceluje, může znít divně. Pravidelně se opakující smrtící epidemie a s nimi spojená úmrtnost nicméně mohou ve společnosti vybudovat míru odolnosti, kterou dnes většina z nás nemá. Manželé, kteří následkem nemocí přišli o několik dětí, a přesto si stoicky dál razí cestu životem, nám mohou připadat houževnatí a odolní. Dnes se za největší životní tragédii považuje i to, přijdou-li lidé byť jen o jediného potomka. Běžnost této zkušenosti se ovšem z lidské historie vytratila teprve nedávno. Před nástupem moderní éry bylo množství rodin, které v důsledku nemocí ztratily několik dětí, doslova ohromující. Jaký vliv na jednotlivce či celou společnost to asi mělo? Historik Edward Gibbon, autor knihy Úpadek a pád říše římské, pocházel ze sedmi dětí. Všech šest jeho sourozenců zemřelo v útlém věku. Taková bilance byla vysoká i na počátek 18. století, ale hrozivá míra úmrtnosti před dosažením dospělosti byla tehdy obvyklá. Zaměření na dětskou úmrtnost však odvádí pozornost od toho, jaký dopad má vysoká nemocnost na celou společnost. Velmi nebezpečná epidemie by mohla zabít úplně všechny.

Co se nemocí týče, moderní svět se od všech předchozích období dějin radikálně liší.[15] Ještě stále sice existují oblasti rozvojového světa, které se od středověku téměř vůbec nezměnily a které jsou sužovány mnohými nemocemi, většina technologicky vyspělých moderních společností má však jen mlhavou představu o tom, jak nemoci ovlivňovaly lidstvo od počátků jeho existence až po generaci předcházející té naší. Je znepokojivé pomyslet na to, kolik pandemií za tu dobu vyhladilo podstatný díl celosvětové populace. Číst současné poznatky na toto téma je jako číst opravdu ponurou science fiction. Kdyby planeta přišla o čtvrtinu lidské populace kvůli epidemii v dnešní době, připadalo by nám zvrácené hovořit o pozitivních vedlejší účincích v podobě zocelení lidstva.

Nemoci nás svým způsobem posilují, imunitu si totiž vytvářejí lidé, kteří danou chorobu prodělali. To je prostý vědecký fakt. Stávají se ale z lidí, kteří kvůli nemocem opakovaně přišli o své blízké, tvrdší nebo odolnější jedinci? Jsou společnosti s vysokým počtem takových lidí houževnatější? Tyto otázky spadají do oné šedé zóny jevů, o nichž jaksi vnitřně tušíme, že by mohly být důležité, ale nedá se to nijak změřit ani prokázat. V dějinách evidentně existovala období, kdy přežívali jen ti nejsilnější a být tvrďákem se vyplatilo. Možná by se ale dalo argumentovat, že v dnešní době už tvrdost není pro přežití tak důležitou vlastností jako kdysi.

V souvislosti s příměrem o dřevácích a hedvábných pantoflích na schodišti bychom mohli namítnout, že zde hraje důležitou roli načasování. Žádá-li si tvrdá doba tvrdé lidi, jaké lidi si potom žádá doba lehčí? Období hedvábných pantoflí může mít navíc určité kompenzační výhody.

Hans Delbrück,[16] německý válečný historik z počátku 20. století, zastával teorii, že všechny typické rysy moderní armády (organizace, taktika, výcvik, logistika a velení) mají vlastně kompenzovat přirozenou výhodu tvrdosti, kterou vládnou příslušníci primitivnější civilizace. „Ve srovnání s civilizovaným národem,“ píše o starověkých Germánech, kteří opakovaně podléhali rafinovanějším Římanům, „měli barbaři výhodu v podobě síly čistých bojovných zvířecích instinktů a primární tvrdosti. Civilizace člověka zušlechťuje, činí ho citlivějším, čímž oslabuje jeho válečné schopnosti – nejen jeho tělesnou sílu, ale rovněž fyzickou odvahu. Tyto přirozené nedostatky je třeba uměle vykompenzovat […]. Hlavním cílem stálé armády je vycvičit civilizované lidi tak, aby se dokázali postavit těm méně civilizovaným.“[17]

Podle Delbrücka začaly městské státy organizovat statkáře (kteří byli povahově mnohem mírumilovnější než barbaři hned za hranicemi) především proto, aby vytvořili lepší armádu. Aby se dokázali bránit houževnatějším a dravějším[18] lidem z drsnějšího prostředí, museli statkáři podstoupit výcvik a naučit se disciplíně. „Kdyby se skupina Římanů, obyčejných občanů nebo rolníků měla postavit stejně početné skupině barbarů,“ píše Delbrück, „první skupina by bezpochyby utrpěla porážku; vlastně by nejspíš utekla bez boje. Pouze taktická součinnost úzce semknutých kohort dokázala tento nepoměr vyrovnat.“

Technologie, lepší organizační schopnosti a peníze zdánlivě změkčilejší společnosti stojící proti potenciálně tvrdší a drsnější společnosti, to vše lze označit za dynamiku, která hýbala událostmi v mnoha dějinných obdobích. Dnešní Afghánci nejspíš patří k nejtvrdším lidem současného světa, ale jejich individuální a společenská odolnost je kompenzována západními vojenskými silami, které v tomto případě sehrávají roli Římanů. Kdyby musely západní armády bojovat se stejnými zbraněmi jako Afghánci (AK-47, reaktivní granáty a improvizovaná výbušná zařízení) a Afghánci naopak používali západní drony, stíhačky a řízené střely, pak by tvrdost bojovníků na obou stranách hrála klíčovou roli. Nezapomeňte, že Afghánci proti nejrůznějším protivníkům bojují už celých čtyřicet let. Co do houževnatosti se tito lidé pravděpodobně podobají našim prarodičům více než my.

Zbraně a technologie jsou dnes natolik pokročilé, že moderní bojovníci mohou proti svým nepřátelům v Afghánistánu zaútočit z klimatizované místnosti v Kansasu. Máme zde co do činění s virtuálními piloty, kteří své schopnosti tříbili nejspíš od dětství hraním počítačových her, stejně jako se japonská mládež před dvěma stovkami let připravovala na boj s mečem během lekcí kendo. Dnešní profesionální zabijáci, z nichž většina dost možná nikdy neviděla mrtvého nepřítele z blízka, nepodstupují výcvik se zbraní, ale pilotují drony, které střílejí bojovníky tvrdé jako skála v drsném horském terénu.[19] Moderní armády, podobně jako Delbrückovi Římané, našly způsob, jak nedostatek tvrdosti kompenzovat.[20] Tato vlastnost přesto stále ještě dokáže výsledek války ovlivnit. Může být klíčovým faktorem rozhodujícím o tom, která strana je ochotna sčítat narůstající počet obětí a finanční ztráty do nekonečna.[21] Pokud by takovým faktorem skutečně byla, jak to může historik dokázat v recenzované studii?

• • •

Kapitola 2

Utrpení v dětství

Zkoumat dějiny je jako navštívit odlehlou planetu, kterou rovněž obývají lidé. Biologicky jsou stejní, ale kulturně odlišní a jejich jinakost pramení především z jiné výchovy.

Význam a důležitost rodičovské role jsou uznávané prakticky všeobecně. Tento aspekt lidského života, podobně jako tvrdost, jaksi intuitivně považujeme za obzvláště důležitý faktor při utváření charakteru člověka. Posoudit jeho vliv na jednotlivce v minulosti nebo na lidské dějiny jako celek je ovšem docela tvrdý oříšek. Přesto by bylo zvláštní tvrdit, že přístup rodičů k výchově dětí dějiny nijak zvlášť neovlivňuje. Co když je vychovávali špatně?

Význam slova „špatný“ je samozřejmě kulturně podmíněný. Každá doba a kultura má své vlastní představy o správné výchově potomstva. Rodiče ve všech koutech světa a ve všech dobách se sice obvykle snaží dělat pro své děti to nejlepší, velká část informací dostupných v minulosti však byla mylná. I když dospělí jednali s nejlepšími úmysly, mohli dětem z nevědomosti ubližovat. Moderní vědecké poznatky o zdraví a také možnosti šíření informací o výchově pravděpodobně stvořily tu nejpoučenější generaci rodičů všech dob. Zvláštní důraz se nyní klade na raný vývoj. Důsledky podvýživy dítěte, alkoholismu a drogové závislosti v těhotenství, špatné hygieny, zneužívání dětí a obecně dopady výchovných selhání během formativního období dítěte jsou dnes dobře známy. Rodiče, kteří výchovu svých potomků nezvládají, zneužívají je nebo nedokážou dostát ani minimálním sociálním standardům, často o zákonnou péči o své dětí přicházejí. V extrémních případech je dokonce čeká vězení.

Tato opatření bezpochyby významně zlepšila podmínky výchovy v moderní společnosti. Pro děti samotné z toho vyplývá řada výhod; ale zjistit, jak se takové změny odrážejí ve společnosti jako celku, je nesmírně obtížné. Musely mít velký společenský dopad, a přece je téměř nemožné určit jejich konkrétní podobu a intenzitu. Vytváří velký kulturní pokrok ve výchově dětí lepší společnost? Nebo naopak: Jak moc ovlivňovalo vyrůstání v nevhodných podmínkách společnost v minulosti?

Některé z teorií na toto téma mohou působit poněkud přehnaně. Jedno jim však upřít nelze: nutí nás zamyslet se nad souvislostmi, jež možná unikly naší pozornosti, která se snaží dějinám porozumět skrze zkoumání jmen, dat a událostí. Lze například tvrdit, že výchovou lze ovlivnit zahraniční politiku? Pokud vám to připadá nepravděpodobné, představte si svět, v němž polovina dospělých zažila v dětství zneužívání či týrání, a pak se zamysleme nad zvláštními a nepředvídatelnými důsledky, které to může přinést. To je fascinující otázka, že?

Potenciální historický význam výchovy dětí zkoumal jako jeden z prvních Lloyd deMause.[1] Zabýval se psychohistorií, kontroverzní disciplínou, která se mimo jiné zaměřuje na způsob výchovy dětí a jeho vliv na běh dějin. V knize The Emotional Life of Nations (Emocionální život národů) nevykresluje rodiče minulých časů zrovna v lichotivém světle. „Není tomu dávno, co byli rodiče tak vyděšení a tak nenáviděli své novorozence, že je po miliardách zabíjeli, běžně je předávali do péče naprosto lhostejným kojným, svazovali je do zavinovaček, aby je zpacifikovali, trýznili je hlady, mrzačili, znásilňovali, zanedbávali a bili tak tvrdě, že jsem v celé předmoderní době nenarazil na jediného rodiče, který by dnes neskončil ve vězení za týrání dětí.“

DeMause a psychohistorikové zkoumali dřívější společnost stejným způsobem, jakým dnes psychologové a psychiatři studují jednotlivce. Pokoušeli se zjistit, zda raný vývoj a životní podmínky dětí nějakým způsobem ovlivnily společnost, kterou tito jedinci později vytvořili.[2] DeMause se domnívá, že zacházení s většinou dětí by pravděpodobně ještě nedávno naplňovalo současnou definici týrání. To by podle něj a podobně smýšlejících lidí mohlo pomoci vysvětlit, proč byla některá období (například středověk) tak barbarská.[3]

Lidstvo je natolik kulturně různorodé, že takové paušální tvrzení působí poněkud přehnaně. Tyto teorie se možná dají aplikovat na některé složitější městské společnosti, ale řada předmoderních a kmenových komunit postupovala podle prastarých výchovných vzorců, v nichž nechyběla láska a péče rodičů i širší rodiny. I v těchto kulturách se však děti velmi často zapojovaly do činností, které by na nich z dnešního pohledu měly zanechat trvalé následky. Některé z těchto činností nicméně vyplývaly ze samotného způsobu života v dané době. Například násilí, jehož bývalo dítě vyrůstající před několika tisíci lety běžně svědkem, na něj možná mělo ve srovnání s dnešním dítětem jen nepatrný nebo vůbec žádný negativní vliv. V jeho světě bylo prostě běžnou součástí života.

Jednou z důležitých proměnných této diskuse je následující otázka: Chránila děti v minulosti před důsledky toho, co bychom dnes označili za zneužívání, zanedbávání či emocionální a psychologické trauma, do nějaké míry tehdejší kultura? Někteří se domnívají, že pokud bylo chování dnes chápané jako naprosto zvrácené v minulosti schvalované či kulturně zakotvené, nemusely být jeho důsledky až tak škodlivé. Zní to trochu jako známkování zneužívání dětí nebo špatné výchovy na pomyslném grafu dějin, otázka ale zní: snižuje se míra škodlivosti určitého chování, pokud je toto chování společensky přijatelné a nezatížené stigmatem, které se s ním dnes pojí? Někteří lidé tvrdí, že škodlivost je stejná bez ohledu na společnost či dobu, jiní jsou přesvědčení o její kulturní podmíněnosti. Buď byli lidé v minulosti navzdory svým zážitkům z dětství a rozdílům ve výchově v podstatě normální, vyrovnaní dospělí. Anebo byli, jak tvrdí deMause, téměř všichni podle dnešních měřítek zneužívanými dětmi žijícími ve společnosti vytvořené, udržované a řízené zneužívanými dětmi.

Jak moc špatné byly podmínky, v nichž děti dříve vyrůstaly? Stačí si představit, jak by vypadala naše společnost, kdybychom zrušili dnešní zákazy, kontroly a donucovací prostředky v oblasti týrání, zneužívání a zanedbávání dětí. Navzdory veškeré pozornosti a péči čelí děti po celém světě těmto příkořím i dnes. Bez těchto zákonů a jejich vymáhání by se s dětmi zacházelo jistě mnohem hůře. Zkuste si představit, co by se dělo, kdyby společnost takové chování nejen nezakazovala, ale dokonce podporovala.[4]

• • •

Bití bylo běžnou metodou usměrňování dětí od počátků lidských dějin až do nedávna. „Největší generace“ například vyrůstala v kultuře, která na této praktice obecně neviděla nic špatného.[5] Mnozí dokonce považovali bití za nejvhodnější a nejsprávnější způsob, jak z dítěte vychovat dobrého a vyrovnaného člověka. Tělesné tresty se běžně používaly i ve školách. Zatímco dnes by byl rodič, který potomkovi pravidelně uštědří dvacet třicet ran opaskem, většinou považován za tyrana, podle dřívějších měřítek by byl ještě shovívavý, neboť pásek byl jen chabou náhražkou za jiné předměty k bití dětí speciálně určené.

DeMauseova kniha The History of Childhood (Historie dětství) popisuje různé nástroje určené pro fyzické trestání:

- biče všeho druhu,

- devítiocasé kočky,

- lopaty,

- rákosky,

- železné a dřevěné pruty,

- svazky prutů,

- důtky (biče s malými řetízky),

- „plácačky“ (školní pomůcka s hruškovitým koncem a kruhovým otvorem, po jejímž použití naskakovaly puchýře).

Dnes je téměř nemyslitelné, že by někdo schvaloval výchovné pomůcky speciálně vyrobené tak, aby způsobovaly sedmi- nebo osmiletému dítěti puchýře. Přesto podle rozšířených frází jako „Kdo šetří hůl, nenávidí svého syna“ nebo „Škoda rány, která padne vedle“ rodič, jenž své děti fyzicky netrestá, jim vlastně ubližuje. Lidé se těmito radami dlouho řídili.[6]

Těžko můžeme vinit rodiče z toho, že si neuvědomovali, co svým konáním dětem způsobují; koneckonců i oni sami vyrostli ve stejných podmínkách. Zajímá vás, jak se asi žilo ve společnosti plné zneužívaných dětí? Na okamžik si představte, jak potom asi ony samy vychovávaly vlastní potomstvo. Historik M. J. Tucker ve studii The Child as Beginning and End: Fifteenth and Sixteenth Century English Childhood (Dítě jako počátek i konec: Dětství v patnáctém a šestnáctém století v Anglii) popisuje tvrdou rodičovskou výchovu lady Jane Greyové[7] a dodává, že „její rodiče nebyli žádnou výjimkou […]. Panovalo všeobecné přesvědčení, že rodiče, kteří své děti nebijí, je nemilují.“ Podle Tuckera tento názor zastávaly i samotné děti: „Malé holčičky, jako lady Jane Greyová, nikdy nepochybovaly o tom, že je rodiče bijí z rodičovské lásky, a byly šťastné, že se své povinnosti zhostili se vší vážností.“ Lady Jane Greyová byla popravena jako náctiletá, poté co se připletla do sporů o královské nástupnictví. Jak by se asi tato bitá dívka chovala ke svým vlastním dětem, kdyby žila dál a chtěla být dobrou matkou?

Zatímco bití dětí už vyšlo z módy, tělesné tresty se v některých veřejných školách ve Spojených státech nadále praktikují a existují lidé, kteří jejich využívání (i když v mírnější podobě, než o jaké jsme se dosud bavili) obhajují a považují ho za přínosné. To samé však nelze tvrdit o některých dalších způsobech špatného zacházení, s nimiž se děti dříve setkávaly. Některé starší kultury a společnosti měly například zcela jiný postoj k tomu, co je mezi dětmi a dospělými přijatelné v sexuální oblasti.[8] Dnes je pro nás těžké těmto kulturám a národům porozumět, natož si představit, že takové kulturní nastavení nemělo zásadní dopad na tehdejší realitu. V mnoha společnostech v minulosti nebylo nijak zvlášť neobvyklé vnímat děti jako sexuální objekty, a dokonce s nimi takto zacházet. Dochovaly se čtyři sta let staré zápisky námořníků, kteří na tichomořských ostrovech narazili na vyzývavé ženy, přičemž některým z těchto „žen“ bylo sotva deset let. Takové sexuální vztahy se nám mohou zdát přinejmenším bizarní, ne-li zvrácené. Co když se na to ale společnost, v níž tito námořníci žili, dívala jinak?

V dobách minulých, například ve starověku, se sexuální zvyklosti ve vztahu k dětem značně lišily od těch našich.[9] V mnoha částech Středomoří byl pohlavní styk mezi dětmi a dospělými, a to jak heterosexuální, tak homosexuální, považován za společensky přijatelný. Projevovaly se u těchto dětí dlouhodobé negativní následky, jaké očekáváme u nezletilých, kteří zažili sexuální styk s dospělými v dnešní době? Pokud ano, jak to ovlivnilo vývoj těchto společností? A pokud ne, což je také zajímavé, nabízí se otázka: proč?

Dokonce i rodiče, kteří chtěli pro své děti to nejlepší a nebyli tak nakloněni bití, mohli svým potomkům způsobit závažnou újmu už jen tím, že se řídili převládajícími dobovými názory. Dnes bychom řekli, že se dopouštěli neúmyslného týrání.

Jednou z rozšířených praktik provázejících lidstvo po značnou část jeho historie bylo podávání alkoholu nebo opia dětem. Tyto látky se dlouho používaly na tlumení bolesti při prořezávání zoubků nebo jako prostředek usnadňující usínání. Ještě v šedesátých letech lékaři dětem nezřídka předepisovali prášky na spaní a nemluvňatům, kterým rostly zoubky, vtírali rodiče do dásní whisky. Dnes se již všeobecně ví, že se jedná o škodlivé postupy, a byli i tací, kteří na tento problém upozorňovali už před stovkami let. V The History of Childhood (Historie dětství) najdeme citát britského lékaře Huma, jenž si v roce 1799 stěžoval na tisíce úmrtí dětí v péči kojných, které „jim neustále prolévaly jejich malá hrdla Godfreyovým sirupem, což je poměrně silný opiát se stejně fatálními účinky jako arzenik“.

Zvykem všech dobrých rodičů také bývalo vodit své děti k veřejným popravám a uštědřit jim tak morální lekci o tom, co je dobré a co špatné. Někteří rodiče své potomky během exekuce dokonce bili, aby si lekci lépe zapamatovali a navždy si tuto podívanou spojili s fyzickou bolestí. Bití za účelem vštípení určité vzpomínky se praktikovalo i z jiných důvodů. V anglosaském prostředí se bití používalo k tomu, aby si děti zapamatovaly určitý den z právních důvodů, třeba kvůli svědectví u soudu (fyzické násilí fungovalo jako svého druhu veřejná notářská služba či dlouhodobá připomínka).

V dnešní době máme strach vystavovat děti simulovanému násilí v televizi nebo videohrách a řešíme otázku, zda je to neotupuje vůči zvěrstvům v reálném životě. V minulosti je ale otupovalo skutečné násilí, nikoliv jeho televizní náhražka. Představte si kultury, v nichž děti sledovaly skutečné vraždění a mučení zblízka už od pěti, šesti či sedmi let. V některých případech se na něm pravděpodobně také podílely.[10]

• • •

Table of Contents

Předmluva

Kapitola 1: Rodí tvrdá doba tvrdé lidi?

Kapitola 2: Utrpení v dětství