Robert B. Cialdini

PŘED-SVĚDČOVÁNÍ

Revoluční způsob, jak ovlivnit a přesvědčit

Copyright © 2016 by Robert Cialdini

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.

Podle anglického originálu Pre-suasion: A Revolutionary Way to Influence and Persuade vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2016. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Aleš Drobek

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek, Gabriela Otteová

Sazba Petr Klíma

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-pred-svedcovani]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #pred-svedcovani

© Jan Melvil Publishing, 2016, 2018

ISBN 978-80-7555-017-0

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych vyjádřil vděčnost několika lidem, kteří tuto knihu pomohli přivést na svět. Především děkuji Bobette Gordenové, která mi stála po boku od prvního slova po poslední, vždy ochotná přispět neocenitelnou radou, bystrým úsudkem či vlídným slovem. Doug Kenrick, Greg Neidert, Linda Demaineová, Gerry Allen a Charlie Munger přečetli některé kapitoly či části kapitol a nabídli pár znamenitých postřehů. Další mi na knihu poskytovali užitečnou zpětnou vazbu. Nigel Wilcockson napsal výstižné shrnutí. Andrew White mi předvedl, jak mohou být některé aspekty textu podpořeny relevantními informacemi z internetu. Richard Cialdini a Katherine Wanslee Cialdiniová přetrpěli únavné korektury pracovní verze a stále si udrželi dostatečnou pozornost (mimo jiné i díky kofeinu) na hodnotné postřehy a přátelskou podporu. Anna Ropiecká mi poskytla jedinečný úhel pohledu jak pronikavé myslitelky, tak osoby, pro niž není angličtina mateřským jazykem, a text je díky ní soustředěnější a štíhlejší.

Nakonec si mé mimořádné díky a také bezvýhradné doporučení každému potenciálnímu autorovi zaslouží dva profesionálové z vydavatelské branže. Můj agent Jim Levine je pro mne dar z nebes. Celým procesem mne provedl s neutuchající profesionalitou, důvtipem a etickým přístupem. Můj editor Ben Loehnen z nakladatelství Simon&Schuster byl u svého zaměstnavatele neúnavným zastáncem celého projektu, jakož i zdrojem prvotřídních redaktorských rad.

Měl jsem nevýslovné štěstí, že jsem mohl počítat s pomocí a podporou všech výše zmíněných.

AUTOROVA POZNÁMKA

Roku 1946 vydal W. H. Auden báseň, která obsahovala vážně míněnou radu: „Se statistiky sedati nebudeš, ni páchat společenské vědy.“ Dlouho se zdálo, že s ním souhlasí i lidé na nejvyšších postech, kteří se raději rozhodovali na základě intuice, osobní zkušenosti a příběhů ze života. Třebaže obě disciplíny mezitím změnily název (statistice se dnes říká datová analýza a ze společenských věd jsou vědy behaviorální), ty časy jsou již minulostí.

V předních institucích státní správy, vzdělávání, obrany či sportu i v soukromé sféře je vystřídala éra rozhodování na základě empirických faktů. Dnes se lidé řídí poznatky datových analytiků a behaviorálních vědců. O tom, jak tato transformace probíhala v oblasti statistické analýzy, nemám informace z první ruky, coby sociální psycholog a autor knihy Zbraně vlivu jsem byl však přímým svědkem vzestupu společenského statusu behaviorálních věd.

Zbraně vlivu vyšly poprvé roku 1984 a neudělaly tenkrát žádnou díru do světa. Prodávaly se tak špatně, že můj vydavatel raději seškrtal rozpočet na reklamu a propagaci, protože jinak by prý jen „vyhazoval peníze oknem“. Málokoho zajímalo, co si nějaký sociální psycholog myslí o společenských vlivech. Pět let nato už ale bylo všechno jinak, prodeje knihy začaly růst a nakonec vystoupaly až na úroveň bestselleru, kde se drží dodnes.

Myslím, že vím, proč se tak stalo – změnila se doba. Ke konci osmdesátých let začalo rozhodování založené na faktech získávat na všeobecné vážnosti. A Zbraně vlivu nabídly čtenářům soubor hodnotných faktů – od sociálně psychologického výzkumu po techniky úspěšného přesvědčování – které předtím neměli k dispozici, přinejmenším ne tak přehledně, na jednom místě.

K současné oblibě sociálně psychologické analýzy, a tedy i Zbraní vlivu, přispěly ještě dva další faktory. Zaprvé vzestup behaviorální ekonomie, nové metody studia lidského ekonomického rozhodování, která se stala konkurencí klasické ekonomické školy a v některých sférách ji zcela nahradila. Behaviorální ekonomie však dobyla nová území právě díky tomu, že se opírá o některé poznatky sociální psychologie (například o skutečnost, že lidé se často chovají iracionálně) a její metodologii (například randomizované kontrolované pokusy).

Někteří mí kolegové mají pocit, že behaviorální ekonomové si za své objevy přisvojili zásluhy, aniž by kvitovali existenci podobných studií z oblasti sociální psychologie. Já však jejich roztrpčení nesdílím. Jistý překryv sice uznávám, ten však není nijak velký. Behaviorální ekonomie naopak pozvedla společenský status sociální psychologie, neboť ve vlivných kruzích přispěla k legitimizaci stěžejních prvků, které si od ní vypůjčila. Ještě před deseti lety by žádný sociální psycholog nedostal pozvánku na mezinárodní konferenci o ekonomické či jiné politice. Ani to už dnes neplatí.

Druhým faktorem, který pomohl mému oboru získat na vážnosti, je nově nalezená ochota sociálních psychologů prezentovat svou práci (a její důležitost) veřejnosti. Rád si představuji, že Zbraně vlivu na tom mají lví podíl. Před jejich vydáním měla většina mých kolegů za to, že psát pro laickou veřejnost je z profesního hlediska riskantní. Kdyby byla sociální psychologie firma, proslula by tím, že má prvotřídní výzkumné a vývojové oddělení, ale žádný výrobní provoz. Dříve jsme nikomu nic nedodávali, snad jen sami sobě, prostřednictvím odborných časopisů, k nimž se laik běžně nedostal. Hlavní důvod vystihl nejlépe právník James Boyle: „Kdo neslyšel, jakým tónem mluví vědci o ‚popularizátorech‘, netuší, jak vypadá pravé opovržení.“

To se také změnilo. Částečně i díky Zbraním vlivu dnes sociální psychologové, jakož i bezpočet dalších behaviorálních vědců, komunikují se širokou veřejností jako nikdy dřív, prostřednictvím hojně čtených blogů, sloupků, videí a knih. V tomto směru zažívají behaviorální vědy svůj zlatý věk.

  

V knize Před-svědčování bych rád přispěl k sumě poznatků behaviorálních věd způsobem, který bude pro běžného čtenáře jak zajímavý, tak použitelný v každodenním životě. Poukazuji v ní na to, jak se zkušení komunikátoři připravují, aby sdělení, které se chystají zveřejnit, bylo akceptováno. Novinkou je přesné načasování. Dříve se vědělo, že chci-li se svou zprávou dosáhnout úspěchu, je prozíravé se nejprve důkladně připravit. Slavný čínský vojevůdce Sun-C’ prohlásil: „Není bitvy, která by nebyla rozhodnuta předem.“ Konzultanti se učí, že chtějí-li získat klienta, musí se pro něj nejprve stát „důvěryhodným rádcem“. Dale Carnegie nás ujišťoval: „Budete-li se doopravdy zajímat o druhé, získáte si za dva měsíce víc přátel, než byste si našli za dva roky, pokud byste usilovali jen o to, aby se druzí zajímali o vás.“ To jsou všechno cenné rady. Ale je tu jeden háček. Neobejde se to bez dnů, týdnů i měsíců příprav.

Je však možné zlepšit efektivitu nejen takto dlouhodobě, ale také okamžitě? Na poslední chvíli? Ano, to je spolehlivě dokázáno. Komunikátoři mohou zvýšit své šance na úspěch, pokud si krátce před vystoupením ujasní, co mají říct či udělat. Římský řečník Cicero si byl vědom toho, jak chování člověka ovlivňují některé dlouhodobé okolnosti: „Jaké to časy! Jaké to mravy!“ Já v Před-svědčování poukazuji na podstatně bezprostřednější vlivy, které máme lépe pod kontrolou: „Jaká to chvíle!“

Nakonec bych se chtěl, vcelku příhodně, zmínit o poznámkách na konci knihy. Ty nejsou pouze výčtem relevantních odborných prací. Nabízejí čtenáři také doplňující informace, rozvíjejí jeho znalosti daného tématu mnoha zajímavými směry a částečně by měly sloužit také k „dokreslení atmosféry“.[1]

ČÁST PRVNÍ

PŘED-SVĚDČOVÁNÍ: ZAČÍNÁ TO POZORNOSTÍ

1

PŘED-SVĚDČOVÁNÍ: ÚVOD

V roli takřka tajného agenta jsem kdysi infiltroval školicí programy mnoha různých profesionálů, kteří se specializují na přesvědčování. Bezmála tři roky jsem obcházel kurzy určené lidem, kteří začínali kariéru na poli prodeje automobilů, přímého marketingu, PR a vyhledávání talentů. Mým cílem bylo zjistit, které postupy fungují spolehlivě a které ne.  A tak jsem pročítal inzeráty a hlásil se na rozličná školení jako praktikant či v jiné roli. Hlavní bylo, abych mohl být přítomen, se zápisníkem v ruce, a vstřebával poznatky vzešlé z dlouholetých zkušeností s profesionálním přesvědčováním.

Pokročilí praktikanti měli mnohdy příležitost doprovázet staré mazáky a pozorovat je při práci. Já si nenechal ujít ani jedinou, zejména protože jsem byl zvědavý, zda dokážu sám vypozorovat, jak vedou úspěšné přesvědčování nejen profesionálové obecně, ale také ti nejlepší z nejlepších. Záhy jsem si povšiml jedné metody, která byla v přímém rozporu s mými očekáváními. Měl jsem za to, že špičky oboru tráví více času pilováním specifik svých nabídek, jejich srozumitelnosti, logiky a atraktivity. Zjistil jsem však, že skutečnost je poněkud jiná.

Před-svědčování

Nejúspěšnější profesionálové se soustředili spíše na to, co udělají a řeknou ještě předtím, než přednesou svou nabídku. Ke svému oboru přistupovali jako zkušený zahradník, který ví, že ani to nejkvalitnější semínko nevzklíčí v udusaném jílu, že nedoroste k plnému potenciálu v půdě, která je špatně kultivovaná. Od rána do večera se pachtili na lánech svého oboru, tedy působení na druhé, obdělávali je a zúrodňovali, tak aby v okamžiku, kdy přednesou svou nabídku, byla půda již zkypřená a připravená k růstu semínek. Ti nejlepší se zamýšleli samozřejmě i nad samotným předmětem své nabídky. Na rozdíl od svých méně úspěšných kolegů se však spoléhali mnohem méně na jeho legitimní přednosti. Uvědomovali si, že psychologický rámec, v němž nabídka poprvé padne, má často ještě větší váhu. Navíc mnohdy ani neměli možnost ovlivnit charakteristiky svého výrobku, programu či projektu, který jen přebrali od jiného firemního oddělení, často v pevně dané podobě. Jejich úkolem bylo prezentovat jej co nejefektivněji. A tak praktikovali postup, díky němuž byl pak samotný proces přesvědčování o poznání hladší – než obecenstvu představili svou nabídku, udělali vše pro to, aby k ní byli lidé předem vstřícní.

Pro ty z vás, kdo se učíte umění přesvědčování, z toho plyne klíčové poučení. Ti nejlepší v oboru vystoupali na vrchol díky před-svědčování – procesu, během nějž posluchače připravují na svou nabídku či doporučení dřív, než jim ji sdělí. Prvním krokem k úspěšnému přesvědčení je tedy úspěšné před-svědčení. Jak ale na to?

Částečnou odpovědí je klíčová, leč málo respektovaná zásada veškeré komunikace – první sdělení, které lidem prezentujeme, změní jejich vnímání všech dalších sdělení. Vezměte si například, jak drobná procedurální změna zlepšila ekonomické výsledky konzultační firmy mého kolegy z Toronta. Dlouhá léta byl zvyklý na to, že když se ucházel o velkou zakázku, klienti často navrhli snížení ceny o 10 či 15 procent. Dnes tvrdí, že to bylo frustrující, protože musel uměle navyšovat rozpočet, aby pokryl potenciální pokles ceny, což jej rozhodně netěšilo. Když totiž na slevu kývl, smrskla se jeho marže tak dramaticky, že pak stěží pokryl náklady. A když nekývl, pak buď o zakázku přišel, anebo musel spolupracovat se špatně naladěnými partnery, kteří mu měli za zlé, že jejich návrh odmítl.

Pak jej ale na jednom setkání s potenciálním klientem napadl manévr, díky němuž svůj problém s dohadováním o ceně vyřešil jednou provždy. Nešlo o snahu procházet krok po kroku jednotlivé položky a vysvětlovat, proč je nacenil zrovna tak, a ne jinak. Od té raději upustil, protože tak k nákladové stránce nabídky jen přitáhl pozornost. Místo toho dokončil standardní prezentaci, a než klientovi oznámil výši honoráře za své služby (75 000 amerických dolarů), žertem prohodil: „Jak vidíte, za tuto nabídku vám nemohu naúčtovat milion dolarů.“ Načež klient vzhlédl od dokumentů a opáčil: „Tak na tom se určitě shodneme.“ Schůzka pokračovala bez jediné další zmínky o honoráři a skončila podepsanou smlouvou na požadovanou částku. Kolega přiznává, že trik, kdy navrhovanou cenu nejprve uvede nějakou přemrštěnou sumou, není zárukou, že zakázku nakonec získá. Na to je ve hře příliš mnoho dalších faktorů. Téměř vždy však eliminuje klientovy námitky vůči ceně.

Můj kolega na tuto taktiku připadl náhodou, není však zdaleka sám, kdo si povšiml psychologického účinku vysokého čísla, které se objeví ve stejném kontextu jako navrhovaná cena. Výzkumníci zjistili, že lidé jsou ochotni utratit víc peněz za večeři v restauraci Studio 97 než v podniku s názvem Studio 17. Že byli ochotni vydat víc peněz za belgickou bonboniéru, když byli požádáni, aby napsali na papír dvě nejvyšší číslice (versus dvě nejnižší) svého rodného čísla. Že účastníci studie pracovní výkonnosti hodnotili své úsilí a produktivitu lépe, pokud experiment nesl název „Experiment 27“ versus „Experiment 9“. A že pozorovatelé hodnotili lépe výkon sportovce, pokud měl na dresu vyšší číslo.

Silný vliv informace, která se v daném kontextu vyskytne jako první, se přitom neomezuje jen na velká čísla. Jiná skupina výzkumníků ukázala, že studenti, kteří nejprve nakreslili sérii dlouhých přímek, odhadovali řeku Mississippi významně delší než ti, kdo nejprve nakreslili sérii krátkých linek. Tento jev se však neomezuje ani na čísla obecně. Například zákazníci vinotéky si s větší pravděpodobností koupili láhev německého vína, pokud před nákupem slyšeli v reproduktorech obchodu německou píseň. Analogicky pak tíhli naopak k francouzskému vínu, pokud se z reproduktorů ozývala francouzština.[2]

Vnímání následných událostí tedy neovlivňuje pouze jeden určitý údaj. Může to být číslo, délka přímky nebo hudba. Anebo, jak uvidíme v dalších kapitolách, krátké přenesení pozornosti k některému z mnoha psychologických podnětů. Protože však tato kniha pojednává o metodách, které umocňují účinek přesvědčování, zabývám se v těchto kapitolách především podněty, které zvyšují pravděpodobnost úspěchu přesvědčovatele. Připomínám, že jde skutečně jen o pravděpodobnost. V říši lidského chování a jednání jsou veškerá tvrzení o bezvýhradně účinných metodách úsměvná. Žádný postup vám nezaručí stoprocentní úspěch, bez ohledu na to, ve které fázi přesvědčování jej uplatníte. Existují však takové, které dokážou spolehlivě zvýšit pravděpodobnost souhlasu. Měřitelně vyšší šance na úspěch přitom pomůže k získání rozhodující výhody.

V rámci rodiny stačí uvedená metoda k tomu, abychom si snáze prosadili svou, dokonce i u toho vůbec nejvzdorovitějšího publika – našich dětí. V podnikání je pomůckou, díky níž může firma, která ji uplatní, získat navrch nad svými konkurenty, třeba i se srovnatelnou nabídkou. A jednotlivcům, kteří ji umějí využít, stačí k tomu, aby se propracovali mezi lepší, potažmo nejlepší pracovníky své organizace.

Vezměme si například jednoho špičkového zaměstnance (říkejme mu třeba Jim, ostatně se tak opravdu jmenuje) firmy, která pořádala jeden ze školicích kurzů, na nějž jsem se v rámci svého studia přihlásil. Firma vyráběla drahé domovní protipožární alarmy a Jim byl jejím nejúspěšnějším prodejcem. Úspěšný nebyl samozřejmě pokaždé, nicméně pravděpodobnost, že odejde z obchodní schůzky s podepsanou smlouvou, byla pravidelně, měsíc za měsícem, vyšší než u jeho kolegů. Po několika úvodních lekcích ve třídě jsem několik dalších dní doprovázel prodejce a sledoval, jak vedou obchodní jednání. Šlo vždy o předem domluvenou schůzku v domě rodiny, která projevila o produkt zájem.

Vzhledem k Jimovu hvězdnému renomé jsem jej sledoval obzvlášť pozorně. Zejména v jedné specifické technice jsem brzy vypozoroval klíč k jeho úspěchu. Dříve, než vůbec proces prodeje zahájil, navázal s rodinou pouto důvěry. Důvěra je jedním z faktorů, které napomáhají dosažení souhlasu, tedy pokud ji prodejce nastolí ještě před vyslovením nabídky. Navzdory velehorám vědeckých studií a odborných knih, které byly na téma důvěry napsány, uměl Jim dosáhnout důvěry způsobem, který jsem dosud neznal – předstíral roztržitost.

Prodejci protipožárních alarmů se drželi vcelku ustáleného postupu. Nejprve prostřednictvím neformálního hovoru navázali s potenciálními klienty, většinou manželským párem, přátelský vztah, načež jim dali asi deset minut na vyplnění testu znalostí o požární bezpečnosti, který jim měl názorně předvést, jak málo toho vědí o rizicích domácího požáru. Jakmile manželé test dokončili, začal jim zástupce firmy aktivně nabízet svůj produkt pomocí dokumentů a prospektů, které příznivě srovnávaly nabízený produkt s těmi konkurenčními. Všichni ostatní prodejci si složku s materiály vždy přinesli s sebou a od začátku ji měli po ruce. Ale Jim ne. Vždy počkal, až manželé začnou vyplňovat test, a pak se plácl do čela a prohlásil: „Jéžiš, já nechal v autě nějaké důležité materiály. Nerad bych přerušoval test, mohl bych jen na chvíli vyběhnout ven? Otevřu si pak sám.“ Odpověď vždy zněla: „Samozřejmě, jen běžte,“ či nějak podobně. Někdy dokonce dostal klíč od vstupních dveří.

Pozoroval jsem Jima u tří prezentací. Jeho „zapomnětlivost“ se projevila pokaždé stejným způsobem a v téže chvíli. Když jsme se večer vraceli do kanceláře, schválně jsem se jej na to zeptal. Dvakrát se mé otázce vyhnul; zjevně mu nebylo po chuti, že z něj tahám obchodní tajemství. Když jsem se však nedal odradit, vyhrkl: „Co myslíš, Bobe, koho necháš chodit po domě bez doprovodu? No někoho, komu věříš, ne? Chtěl jsem, aby mě klienti začali brát jako důvěryhodnou osobu.“

Je to brilantní trik – ne zrovna stoprocentně etický, nicméně brilantní – protože ztělesňuje ústřední myšlenku této knihy: důkladně promyšlená slova a činy, které předcházejí nabídce, naše obecenstvo před-svědčí, jelikož u něj pozmění asociace a kontext toho, co uslyší pak. V kapitole 7 předkládám argument, že veškerá duševní aktivita se rodí jako vzorce asociací v ohromné a spletité nervové síti a že snaha o ovlivnění druhých se setká s úspěchem pouze natolik, nakolik dokážeme relevantní asociace pozměnit v náš prospěch.

Jimova taktika je toho názorným příkladem. Nejúspěšnějším prodejcem se stal, aniž by musel upravovat parametry svého poplašného systému či strukturu, formulaci a styl své prezentace. Ve skutečnosti se ani v nejmenším neodchýlil od standardního postupu. Jakmile si jej totiž klienti spojili s pocitem důvěry, velmi pozitivně pak vnímali také jeho prezentaci a nabídku. I Jimova netradiční metoda, jak získat na důvěryhodnosti, je ryze asociativní. Nepředstíral, že je opravdu někým – například blízkým přítelem nebo příbuzným – kdo se může lidem volně procházet po domě. Pouze vše zařídil tak, aby jej klienti brali způsobem charakteristickým pro důvěryhodné jedince. Podotýkám, že tato taktika byla jediným rozdílem, který jsem vypozoroval mezi Jimovým vystupováním a prezentacemi jeho méně úspěšných kolegů. Taková je síla asociací.

Vedle navození důvěry nicméně existuje celá řada přípravných kroků, díky nimž mohou přesvědčovatelé naladit své publikum k větší vstřícnosti. Mají různé podoby a behaviorální vědci jim přisoudili nejrůznější názvy. Například pevné body, základy, nastavení mysli či první dojmy. My si každý z těchto konceptů přiblížíme na následujících stránkách, ačkoli já o nich mluvím jako o otvírácích – protože otevírají možnost ovlivnění dvěma způsoby. Zaprvé zahájí přesvědčovací proces a zprostředkují první témata. A zadruhé umetou cestu k dohodě a odstraní případné překážky. V této své roli doslova otevřou mysl posluchačů a těm, kdo touží dosáhnout stejného postavení jako Jim, také jejich vstupní dveře.[3]

Klíčové pojítko

Mezi profesionály v oboru přesvědčování koluje vtip o tom, jak je nesnadné navést posluchače požadovaným směrem. Jde o rozhovor dvou obchodních zástupců marketingové firmy s potenciálním klientem, který chce uvést na trh novou značku mraženého špenátu.

Klient: Máte zkušenosti s propagací nových potravinových výrobků?

Zástupce: Ano, s tím máme bohaté zkušenosti.

Klient: Týká se to i mražených potravin?

Zástupce: Ano, týká.

Klient: A mražené zeleniny?

Zástupce: Za dobu svého působení jsme uvedli na trh několik druhů mražené zeleniny.

Klient: Špenát taky?

Zástupce: Ano, včetně špenátu.

Klient (předkloní se a zeptá se napjatým hlasem): Listového, nebo sekaného?

Na konferencích vyvolává anekdota u přítomných profesionálů vědoucí, sardonický smích. Nikdo z nich se samozřejmě nesmál, pokud se v podobné situaci ocitl sám poté, co přišel o zakázku, protože potenciální klient se zasekl na nějakém nepodstatném detailu nabídky a neviděl přes stromy les. Pohrdlivá reakce na anekdotu mi však přišla zvláštní, protože obdobný sklon vnímat problém příliš úzce jsem vypozoroval i u samotných profesionálů – nikoli během schůzek s klienty, nýbrž na školeních, která je měla na tato jednání připravit.

Když jsem se začal školení účastnit, v přestrojení za opravdového zájemce o profesi, netrvalo dlouho a přišel jsem na cosi zajímavého – praktikantům bylo téměř vždy zdůrazňováno, že v jejich vlastním oboru funguje přesvědčování jinak než v jiných oborech. Co se působení na druhé týče, v reklamě to chodí jinak než v marketingu, v marketingu jinak než v získávání sponzorů, v získávání sponzorů jinak než v PR, v PR jinak než v lobbování a v lobbování jinak než v HR. A tak dále.

Školitelé navíc poukazovali na rozdíly i v rámci jednotlivých profesí. Prodej životního pojištění se podle nich liší od prodeje pojištění na vymezenou dobu, prodej nákladních automobilů se liší od prodeje automobilů osobních, zásilkové katalogy či internetové obchody se liší od kamenných prodejen, prodej jednotlivcům se liší od prodeje firmám a velkoobchodní prodej se liší od toho maloobchodního.

Netvrdím, že školitelé postupovali nesprávně, když poukazovali na hranice mezi vlastním záhonkem a záhonky svých profesních sousedů. Neustálé připomínání vlastní jedinečnosti však vedlo hned ke dvojí chybě v úsudku. Zaprvé často zabředávali do nepodstatných odlišností, ale hlavně si při všem tom zdůrazňování rozdílů mezi úspěšnými přesvědčovateli v různých profesích nenašli čas na mnohem užitečnější otázku – co špičky v oboru spojuje?

Přišlo mi to jako vážné selhání, protože kdyby praktikantům ukázali metody, které zabírají na široké spektrum posluchačů, naučili by je úspěšně zvládat i nové, neznámé a nepředvídatelné situace. Kdyby jim vysvětlili a naučili je používat univerzální zásady, na nichž staví efektivní přesvědčování obecně, pak by na specificích jednotlivých profesí příliš nezáleželo. Praktikanti by si vedli skvěle ve velkoobchodu i maloobchodu, při prodeji životních i termínovaných pojištění, při propagaci listového i sekaného špenátu.[4]

Cílem mého studia komerčních školicích programů bylo tedy vypátrat, jaké zásady spojují ty nejúčinnější profesionální metody působení na druhé. Oním téměř tříletým obdobím se jako červená nit táhla otázka: „Co mají tyto přístupy společné, že vykazují tak skvělé výsledky?“ Částečné obrysy odpovědi, k nimž jsem postupně došel, mne překvapily. Identifikoval jsem šest psychologických prvků, které se rutinně uplatňovaly u dlouhodobě prosperujících firem – reciprocita, oblíbenost, sociální schválení, autorita, vzácnost a důslednost. Tato šestice ztělesňuje univerzální psychologické zásady přesvědčování. Každou z nich jsem se podrobně zabýval ve své předchozí knize Zbraně vlivu.

Zásadní rozdíl

V Před-svědčování jsem se na tyto zásady pokusil znovu navázat, ale vypravil jsem se s nimi zcela opačným směrem. Zbraně vlivu informují spotřebitele o tom, jak odolat nepatřičnému či nežádoucímu ovlivňování. Před-svědčování jsem však napsal mimo jiné i proto, že ačkoli Zbraně vlivu se dočkaly mnoha vydání a prodaly víc výtisků, než jsem si představoval i v těch nejdivočejších snech, jen nemnoho spotřebitelských organizací mne kontaktovalo a projevilo zájem o pokračování. Oproti tomu mi nepřetržitě volaly dva další druhy zájemců – zástupci firem, kteří mě žádali o školení určené jejich vlastním lidem, a řadoví čtenáři, kteří chtěli vědět, jak být přesvědčivější v každodenním styku s kolegy, přáteli, sousedy a rodinnými příslušníky. Brzy jsem pochopil, že obrovská spousta lidí se zajímá nejen o to, jak se přesvědčovacím metodám ubránit, ale jak je naopak využít pro vlastní potřebu.

Na rozdíl od Zbraní vlivu si Před-svědčování klade mimo jiné za cíl uspokojit právě tento hlad. Činí tak přitom ochotně, leč v rámci zdravých stravovacích návyků. Jedním z nich je etika úspěšného přesvědčování. To, že si můžeme pomocí psychologických metod vynutit souhlas, ještě neznamená, že na něj máme nárok. Uvedené postupy jsou pouhé nástroje, které lze využít pozitivně, ale také zneužít. Druhé lze jejich prostřednictvím oklamat a obohatit se na nich. Lze je však také strukturovat tak, že naopak obohatíme my je. V kapitole 13 nabízím důvod – souběžný s tím tradičním, který se týká ekonomických důsledků poskvrněného renomé – proč by se firmy měly důsledně vyhýbat neetickým přesvědčovacím metodám. Ty totiž přirozeně přitahují zaměstnance, kteří považují podvod za normální, a kteří proto dříve či později podvedou i svého zaměstnavatele.

V této knize se nicméně řídím ještě jedním krédem. Ačkoli každý podobný text by měl být bohatě zpestřen osobními příběhy a názornými příklady, jádro hypotézy by mělo být postaveno na vědeckých základech. Každému, kdo chce úspěšně působit na druhé, propůjčí vědecký přístup neocenitelnou výhodu. Přesvědčování je tradičně vnímáno jako obtížně uchopitelné umění, parketa několika šťastlivců, kteří dokážou intuitivně zformulovat větu přesně tak, jak je v dané chvíli potřeba. Za poslední půl století se však ve studiu přesvědčování odehrála radikální změna, díky níž jej můžeme i my ostatní využívat stejně naplno jako rození mistři.

Výzkumníci se pomocí rigorózních vědeckých metod vydali hledat odpověď na otázku, které podněty dokážou přimět druhé k souhlasu, poslušnosti a změně. Zdokumentovali, jak dramatický rozdíl může být mezi identickou žádostí, kterou předneseme standardně, anebo jinak a informovaněji. Spolu s dalekosáhlým dopadem shromážděných poznatků má výsledek jejich studia ještě jednu pozoruhodnou stránku – proces přesvědčování podléhá psychologickým zákonitostem, což znamená, že obdobné postupy mohou vést k obdobným výsledkům napříč celou škálou různých situací.

A mají-li přesvědčovací metody své zákonitosti, jsou, na rozdíl od umělecké inspirace, také naučitelné. Ať už máte k přesvědčování přirozený talent, nebo ne, ať už rozumíte podstatě přesvědčovacích metod, nebo ne, ať už vládnete jazykem mistrovsky, nebo ne, každý z vás se dokáže naučit vědecky podloženým postupům, díky nimž pak může být přesvědčivější.[5]

  

Klíčový rozdíl oproti Zbraním vlivu spočívá ve vědecky podložených poznatcích, které se týkají nejen toho, co by měl přesvědčovatel říkat, ale také kdy. Z těchto poznatků je možné vyvodit, jak rozpoznat a sledovat přirozený výskyt okamžiků vhodných k uplatnění vlivu. Je rovněž možné – třebaže z etického hlediska ošidnější – naučit se tyto příležitosti vytvářet. Ať už však jedinec vhodné chvíle jen sleduje, nebo je sám vytváří, povede si znamenitě, pokud umí požadavek, doporučení či návrh správně načasovat.

V načasování je síla

Je už opravdu načase, abych tuto knihu dokončil. Přestože v ní zdůrazňuji správné načasování, má několik let zpoždění. Plánoval jsem ji napsat v době, kdy jsem dočasně odešel ze své mateřské univerzity na renomovanou ekonomickou fakultu. Předpokládal jsem, že tam budu v kontaktu s erudovanými kolegy, kteří mi pomohou se studiem relevantních otázek. A že budu mít také volnější harmonogram, a tudíž více času na psaní.

Asi měsíc před odchodem jsem byl pravidelně v kontaktu se zástupcem děkana svého nového působiště a dojednával s ním praktické detaily, aby byl můj pobyt co nejplodnější – kancelář poblíž uznávaných kolegů, sekretářku, telefon, parkování, podmínky užívání knihovny a podobně – když se odehrál onen osudný telefonní hovor.

„Bobe,“ začal, „mám pro tebe dobrou zprávu. Sehnal jsem ti kancelář podle tvých přání, máš tam dokonce výkonnější počítač, než o jaký jsi žádal. Se sekretářkou, parkováním, knihovnou nebo dálkovými hovory si nedělej starosti, to všechno zařídíme.“ Poděkoval jsem mu a dodal, že si jeho vstřícnosti velmi vážím. Zástupce děkana se na okamžik odmlčel a pokračoval: „Možná bys mohl na oplátku udělat něco pro mě. Hledáme zrovna někoho, kdo by vedl specializovaný kurz marketingu pro naše studenty MBA. Je to docela naléhavé a moc bys mi pomohl, kdybys to vzal.“

Věděl jsem, že pokud na jeho návrh kývnu, vážně ohrozím svůj plán dokončit Před-svědčování během svého pobytu na jeho univerzitě. Zaprvé jsem na ekonomické fakultě nikdy předtím neučil, takže bych si musel nastudovat příslušné pedagogické normy. Zadruhé jsem nikdy nevedl kurz marketingu, a musel bych tak vypracovat zbrusu nový systém logicky provázaných přednášek, čtení, praktických cvičení a zkoušek. A zatřetí jsem nikdy neučil kandidáty na titul MBA, takže bych musel poprvé v kariéře vyhradit většinu svého času mimo učebnu otázkám, komentářům a potřebám té nejnáročnější sorty zákazníků, jakou pedagogové znají – studentů prvního semestru MBA.

Přesto jsem kývl. Hlavně protože jsem neviděl jiné východisko poté, co jsem zástupci děkana – z něhož se vyklubal člověk, který si vhodné příležitosti k uplatnění vlivu sám vytváří – tak srdečně poděkoval za vše, co pro mne udělal. Kdyby mne požádal o den dříve nebo později, mohl bych jej odmítnout s tím, že potřebuji napsat knihu. Leč v rámci jeho „privilegovaného momentu“ hrály prim jiné okolnosti.

Zkrátka a dobře tenkrát neexistovala společensky přijatelná alternativa k souhlasu. (Mohl jsem být jen rád, že zástupce děkana zrovna nepotřeboval ledvinu.) Vzhledem k nárokům okamžiku jsem tedy musel kývnout. A tak na konci mého pobytu, záměrně naplánovaného proto, abych mohl napsat svou knihu, žádná kniha neexistovala. Rodinní příslušníci byli zklamaní, jakož i několik redaktorů, a já koneckonců také.

Přesto si myslím, že všechno zlé přece jen bylo k něčemu dobré. Tak především se během mého pobytu v oboru studia přesvědčování nahromadily nové poznatky, které jsem mohl do Před-svědčování zahrnout. Zadruhé onen mimořádně efektivní manévr zástupce děkana dokonale ilustruje další klíčové tvrzení této knihy, totiž že před-svědčovací metody otevírají dveře k příležitostem, které však v žádném případě nezůstanou otevřené natrvalo. Jsem si jist, že bych nabídku zástupce děkana dokázal odmítnout, kdyby mi ji přednesl v některém z pozdějších hovorů.

V načasování je síla. Pravděpodobnost souhlasu, pokud svou žádost vhodně načasujeme, naštěstí zvyšují i jiné faktory než konopí.

Doonsbury, © 2013. G. B. Trudeau. Otištěno s souhlasem Universal Uclick. Práva vyhrazena.

Právě proto, že před-svědčovací metody navozují u posluchačů pouze dočasnou vstřícnost, přišel jsem s ideou privilegovaného momentu. Význam slova privilegovaný je jednoznačný, termín odkazuje na výjimečné, důležité postavení. Slovo moment je však složitější, neboť obnáší hned dva významy. Zaprvé časově omezený interval, v našem případě vhodnou příležitost vytvořenou před-svědčovacím otvírákem, kdy je dopad nabídky nejsilnější. Druhý význam vychází z fyziky a odkazuje na specifickou sílu, z níž může vzejít mimořádná dynamika či hybnost. Tyto dva rozměry, jednak časový a jednak fyzikální, pak dokážou iniciovat významnou změnu ve třetím, psychologickém rozměru. Ve zbývajících kapitolách, které na následujících stránkách krátce shrnuji, vám přiblížím, jak přesně k tomu dochází.[6]

ČÁST PRVNÍ: PŘED-SVĚDČENÍ: ZAČÍNÁ TO POZORNOSTÍ

2. Privilegované momenty

Ve druhé kapitole rozvíjím ideu privilegovaných momentů, identifikovatelných situací, kdy je člověk obzvlášť vstřícný ke sdělení přesvědčovatele. Také v ní přednesu a doložím hlavní tezi této knihy – faktor, který s největší pravděpodobností ovlivní volbu člověka v dané situaci, mnohdy nesouvisí s tím, jak je informace přesná nebo užitečná, nýbrž nakolik stojí v popředí pozornosti posluchače (neboli jak privilegované zaujímá postavení) v okamžiku rozhodnutí.

3. Důležitým faktorem pozornosti... je důležitost

Ve třetí kapitole se věnuji ústřednímu důvodu toho, proč metoda směrované pozornosti vede k úspěšnému před-svědčení – lidskému sklonu přisuzovat nepřiměřenou důležitost té ideji, k níž zrovna upneme pozornost. Kapitola pojednává o vlivech směrované pozornosti na tři různé oblasti – efektivní internetový marketing, pozitivní spotřebitelské recenze a úspěšnou válečnou propagandu.

4. Fokální znamená kauzální

Čtvrtá kapitola přidává druhý důvod, proč metoda směrované pozornosti vede k před-svědčení. Soustředíme-li pozornost posluchače na určité téma, vzbudíme u něj jednak pocit důležitosti daného tématu a jednak pocit kauzality. Pokud člověk věnuje určitému faktoru mimořádnou pozornost, je pravděpodobné, že jej začne vnímat také jako kauzální faktor (příčinu). Důsledky tohoto jevu, který lze shrnout v poučce „fokální znamená kauzální“, se pak projevují třeba při výběru čísel v loterii nebo ve falešných výpovědích během policejních výslechů.

5. Vládcové pozornosti 1: atraktory

Víme-li, že zvýšená pozornost je předpokladem k úspěšnému před-svědčení, existují události či informace, které pozornost zvyšují automaticky, aniž by komunikátor za tímto účelem musel vynaložit nějaké zvláštní úsilí? V páté kapitole rozebírám několik těchto přirozených vládců pozornosti – sexuální podněty, hrozby a odlišnosti.

6. Vládcové pozornosti 2: magnetizéry

Komunikátor by měl umět nejen nasměrovat pozornost posluchačů k určitým podnětům, ale také ji u nich udržet. Pokud dokáže pozornost obecenstva soustředit na určitý pozitivní prvek svého argumentu, zvýší tím pravděpodobnost, že případné protiargumenty zůstanou vně sféry pozornosti a nestanou se překážkou jeho sdělení. Šestá kapitola se věnuje určitým typům informací, které dokážou pozornost posluchačů jak přitáhnout, tak si ji poté udržet – osobní, nedokončené a tajemné.

ČÁST DRUHÁ: PROCESY: ROLE ASOCIACÍ

7. Prvořadý význam asociací: spojuji si, tedy myslím

Co je tak mimořádného na podnětu, k němuž nasměrujeme pozornost, že pak posluchači najednou reagují jinak? Veškerá duševní aktivita sestává ze vzorců asociací a každý pokus o ovlivnění, včetně pokusů o před-svědčení, uspěje jen natolik, nakolik dokážeme relevantní asociace pozměnit v náš prospěch.  V sedmé kapitole ukážu, jak můžeme pomocí jazyka i vizuálních podnětů dosáhnout příznivého výsledku, například lepšího pracovního výkonu, kladnějších personálních hodnocení anebo – což je obzvlášť pozoruhodný příklad – propuštění zajatců držených afghánským hnutím Tálibán.

8. Vliv prostředí: na správném místě ve správný čas

Nejen slova a vizuální podněty, ale také naše vnější a vnitřní prostředí dokáže u posluchačů vzbudit jisté asociace, které pak lze pozměnit. Požadovaným směrem tudíž můžeme navést i sami sebe, pokud se přemístíme do fyzického či mentálního prostředí obnášejícího prvky, které si v duchu spojíme se svými cíli. Také přesvědčovatelé mohou dosáhnout svého, pokud do prostředí s těmito podpůrnými prvky přesunou své posluchače. Například mladé ženy lépe zvládají úkoly související s matematikou, vědou či organizačním řízením, pokud je plní v místnosti vybavené fotografiemi žen, které se v těchto oborech proslavily.

9. Mechanismus před-svědčování: příčiny, limity a korektivy

Komunikátor před-svědčuje tak, že posluchače hned zpočátku navede k idejím, které asociačně souvisejí se zamýšleným sdělením. (Pojem „idea“ v knize používáme v sémiotickém smyslu, tedy jako „představa“, „koncept“ či „význam“, které jsou v lidské komunikaci zastupovány verbálními, obrazovými, hudebními a jinými znaky. Pozn. red.) Jaký mechanismus za tím ale stojí? Odpovědí je nedoceňovaná charakteristika duševní aktivity – nervové vzruchy se neaktivují, jakmile jsou k tomu připraveny, nýbrž už ve chvíli, když se připravují. V deváté kapitole zkoumám tento mechanismus v mnoha různých sférách života – například jak fungují vizuální podněty v reklamě, jak mohou být i nemluvňata před-svědčena ke vstřícnosti a jak lze před-svědčit narkomany závislé na opiátech k důležité terapii, kterou by jinak dobrovolně nepodstoupili.

ČÁST TŘETÍ: Osvědčené postupy: Optimalizace před-svědčování

10. Šest hlavních cest ke změně: široká třída coby chytrá zkratka

Na které podněty bychom měli pozornost posluchačů navést, abychom dosáhli co nejlepšího před-svědčovacího výsledku? Mělo by jít o některou z univerzálních zásad popsaných ve Zbraních vlivu – reciprocita, oblíbenost, autorita, sociální schválení, vzácnost a důslednost. To, že jsou tak rozšířené a úspěšné, není bez důvodu; právě jimi se totiž člověk obvykle řídí, když se rozhoduje mezi několika alternativami.

11. Jednota 1: být spolu

V jedenácté kapitole představuji sedmou univerzální zbraň vlivu – jednotu. Existuje jistý typ jednoty či identity, který lze nejlépe popsat jako společnou příslušnost ke skupině „My“ a který, pokud k němu v rámci před-svědčování navedeme pozornost posluchačů, vede k větší vstřícnosti, spolupráci, oblíbenosti, důvěře a nakonec i souhlasu. Tato kapitola rozvádí první ze dvou hlavních metod, jak navázat vztah typu „My“: prostřednictvím prvků genetické podobnosti souvisejících s rodinou a místem.

12. Jednota 2: jednat spolu

Kromě jednotícího vlivu společné příslušnosti k témuž rodokmenu či místu může vyplynout vztah typu „My“ také ze vzájemné spolupráce.  Při společném jednání vzniká mezi lidmi pouto jednoty, a pokud takovou aktivitu uspořádáme v rámci před-svědčování, dosáhneme vzájemné obliby a podpory. Dvanáctá kapitola uvádí příklady tohoto jevu, v podobě větší vstřícnosti mezi cizími lidmi, spolupráce mezi členy týmu, sebeobětování čtyřletých dětí, přátelství mezi školáky, lásky mezi univerzitními studenty a loajality zákazníků k určitým značkám.

13. Etické meze: před-před-svědčivá úvaha

Ten, kdo využívá před-svědčovacích metod, musí rozhodnout, jak na posluchače zapůsobit krátce před vlastním sdělením. Zároveň však musí učinit ještě dřívější rozhodnutí – zda je v dané situaci taková metoda vůbec etická. Komunikátoři z komerčních firem často kladou hledisko zisku nad to etické. Proto zde existuje důvodná obava, že před-svědčovací metody popisované v této knize by mohly být zneužity. Ve třinácté kapitole předkládám argumenty proti neetickým praktikám a studie, které dokládají, že takové praktiky naopak ohrožují hospodářský výsledek firmy ve třech zásadních ohledech.

14. Post-svědčování: trvalé následky

Před-svědčovatelé usilují o víc než jen dočasnou změnu vnímání prostřednictvím letmých přesunů pozornosti. Přejí si, aby tyto změny byly trvalé. Proto čtrnáctá kapitola nabízí poznatky behaviorálních věd o dvou metodách, které zvyšují pravděpodobnost, že počáteční změny zapustí kořeny a dalece překonají fázi před-svědčování.

2

PRIVILEGOVANÉ MOMENTY

Málokdo o mně ví, že umím číst z ruky. Tedy uměl jsem. V mládí jsem se naučil chiromantii, abych měl na večírcích téma ke konverzaci. Nakonec jsem toho však nechal, protože jakmile jsem někomu začal věštit, utvořila se za ním fronta zájemců, a já si pak až do konce večera ani smysluplně nepopovídal, ani se nenajedl.

Během těch několika let jsem dospěl k zajímavému poznatku – informace, které jsem druhým sděloval, byly téměř vždy pravdivé. Mí partneři v onom procesu, většinou cizí lidé, užasli, jak trefně jsem dokázal vystihnout jejich charakter. „To je přesné!“ říkali. „Jak to můžete vědět?“ Na to jsem vždy jen vykouzlil vědoucí úsměv, abych nemusel odpovídat, protože upřímně řečeno, i mně to bylo záhadou.

Dnes už to ale vím. Existují dvě obecná vysvětlení, proč jsem měl tak často pravdu. To první vychází z údajně paranormálních schopností, které si dokáže plně osvojit jen hrstka nadaných jedinců. Druhé pak z dočista normálních procesů, které zvládne bez výjimky každý.

Na jedné straně není vyloučeno, že mezi čárami na dlani a charakterem, minulostí a budoucností jejího majitele existuje opravdové pojítko. Tak chiromantii obvykle vysvětlují lidé praktikující takové či onaké paranormální umění. Spolu s věštěním z ruky jde například o čtení z hvězd, tělesných aur nebo boulí na čele.

Na odlišnosti mezi různými typy věštění pochopitelně poukazují zejména lidé, kteří tvrdí, že například z boule vyčtete pravdu spolehlivěji než z aury. Ve skutečnosti však na detailech jednotlivých praktik nezáleží. Ať už se věštec specializuje na tu či onu, vždy vám bude tvrdit, že dokáže přečíst vaši osobnost, minulost a budoucí vyhlídky lépe než ostatní. Osobně pochybuji, že mé čtení z dlaně mělo něco společného s paranormálnem. Kdykoli vědci tato umění podrobí experimentu, skončí pokaždé fiaskem.[7]

Kočičí médium. Jak dokazuje má krátká chiromantická kariéra, paranormální metody mohou být pozoruhodně přesné.

Bizarro Comics. Distribuce King Features Syndicate, Inc.

Když jsem ještě věštil z dlaně, rostlo ve mně podezření, že na paranormálních metodách čtení lidských charakterů něco nehraje. Jelikož mi mé chiromantické úspěchy nešly na rozum, tu a tam jsem své umění podrobil malé zkoušce – například jsem čáru srdce četl jako čáru hlavy a podobně. Žádná odchylka od přísně specifikovaných postupů chiromantie však neměla na mé výsledky sebemenší vliv. Například nezáleželo na tom, zda jsem řádný postup, který měl odhalit „tajený nedostatek sebevědomí“, dodržel nebo porušil. Lidé pokaždé reagovali týmž provinilým přikývnutím.

Jednou jsem se zúčastnil večírku, kde jsem téměř nikoho neznal, a tak jsem se cítil poněkud nesvůj. A protože seznamování s cizími lidmi je doména, kde nedostatkem sebevědomí trpím zase já, začal jsem přítomným věštit z dlaně, abych prolomil ledy. Majiteli domu, kde se akce konala, jsem dokonce zavěštil dvakrát, jednou na začátku večera a podruhé, když se vrátil o pár hodin a skleniček později a chtěl se o sobě dozvědět víc. Uprostřed prvního čtení jsem mu ohnul palec vzad a prohlásil: „Tady vidím, že jste dost tvrdohlavá osobnost.“ A při druhém čtení jsem udělal totéž, jen jsem řekl: „Tady vidím, že jste poměrně flexibilní člověk.“ Můj hostitel pokaždé přikývl, na chvíli se zamyslel, a pak přiznal, že jsem jeho povahu vystihl naprosto přesně.

Co to znamenalo? Jak jsem mohl mít pokaždé pravdu, bez ohledu na to, co jsem lidem (v rámci rozumných mezí samozřejmě) tvrdil? Kritici paranormálních jevů na to standardně odpovídají následovně: chiromantici, astrologové a frenologové (ti, kdo věští z boulí na hlavě) operují s povahovými rysy tak univerzálními – jako je například tvrdohlavost a flexibilita – že se s nimi identifikuje prakticky každý. To je bezpochyby pravda, jenže se tím nevysvětluje celé tajemství. Pokud se někdo tak snadno přizná ke tvrdohlavosti a flexibilitě zároveň, neměly by se tyto protikladné vlastnosti při bližším zamyšlení navzájem anulovat? Když jsem svého hostitele tenkrát na večírku označil za tvrdohlavou osobu, proč se okamžitě neohradil s tím, že na druhé straně umí být i flexibilní? Proč zůstal v dané chvíli soustředěný pouze na onu jednu vlastnost, kterou jsem u něj právě „objevil“?

Ani hokus, ani pokus, ale fokus

Odpověď souvisí s jistým přirozeným sklonem člověka, který má dramatický vliv na naše rozhodování. Dejme tomu, že bych vám zlehka ohnul palec vzad a podle úhlu ohybu a toho, jaký odpor by mi váš palec kladl, bych prohlásil, že jste „tvrdohlavá osobnost, která se nerada nechává do něčeho nutit proti své vůli“. Vaši pozornost bych zaměřil výhradně na charakteristiku tvrdohlavosti a poslal vás tak na projížďku jakýmsi psychologickým toboganem, záměrně zkonstruovaným tak, aby vás dovedl ke stvrzení mého verdiktu.

Fungovalo by to následovně: Vy byste se zamysleli, zda mám pravdu, a automaticky začali pátrat v paměti po situacích, v nichž jste se zachovali tvrdohlavě – pouze po těchto situacích. Téměř zaručeně byste si na jednu takovou vzpomněli, jelikož umíněnost pod tlakem je častá lidská vada. A pokud byste v tomto návodném hledání pokračovali, určitě byste si vybavili pár dalších, podobných situací. V té chvíli byste ke mně užasle vzhlédli a přiznali, že jsem se trefil.

Nyní si naopak představte, že bych vás označil za „poměrně flexibilního člověka, který dokáže přijmout novou informaci a na jejím základě přizpůsobit své stanovisko“. Tentokrát bych vás poslal na projížďku opačným směrem, skluzavkou, na jejímž konci byste zajisté našli příklady, kdy jste v životě změnili názor. Každopádně byste opět užasle vzhlédli a prohlásili, že jsem měl stran vaší vrozené flexibility naprostou pravdu.

Mému triku byste pokaždé naletěli z velmi pochopitelného, lidského důvodu. Vědci jej krkolomně nazývají „strategie pozitivního testování“. V jádru jde o následující: když se člověk rozhoduje, zda je daná hypotéza správná, typicky hledá spíše příklady, které ji potvrzují, než vyvracejí. Spíše trefy do černého než mimo terč. Je totiž snazší registrovat existenci než absenci zvažovaného jevu. Slavný autor detektivek sir Arthur Conan Doyle to dobře věděl, když psal o Sherlocku Holmesovi a jeho neobvyklých myšlenkových pochodech. Geniální Holmes věnoval stejně důslednou pozornost tomu, co se nestalo, jako tomu, co se stalo. V příběhu o Stříbrném lysáčkovi si domyslí, že případ krádeže dostihového koně má na svědomí někdo „zevnitř“. Že jej nemohl spáchat cizí člověk, kterého policie drží ve vazbě, protože když ke krádeži došlo, hlídací pes ani neštěkl. Jeho intelektuálně méně disciplinovaní kolegové, kteří se vždy spokojili pouze s důkazy stvrzujícími hypotézu, se mu tudíž nikdy nemohli rovnat.

Želbohu já, vy a většina ostatních lidí na této planetě spadá právě do této kategorie. Jimmy Buffett zpívá v jedné písni o bývalé milence, které musí pětkrát opakovat, že absence čehosi může výmluvně poukazovat na existenci něčeho jiného. „Jestli ti telefon nezazvoní, pak víš, že jsem to já.“[8]

Návodné otázky

Kdybych se vás zeptal, zda jste nešťastní, dejme tomu, v osobním životě, přirozeně byste začali hledat v paměti spíše potvrzení než zpochybnění této hypotézy. Našli byste tak více důkazů nespokojenosti, než kdybych chtěl vědět, zda jste v osobním životě šťastní. Právě tak dopadl experiment, v němž se vědci zeptali dvou skupin Kanaďanů, zda jsou buď spokojeni, nebo nespokojeni se svým společenským životem. Ti, kteří dostali otázku v podobě „jste nespokojení?“, si samozřejmě vybavili mnohem více příkladů nespokojenosti než členové druhé skupiny. Pravděpodobnost, že se přiznají k nespokojenosti, u nich byla o 375 procent vyšší.

Z výsledků této studie lze vyvodit hned několik závěrů. Zaprvé, pokud se vás někdo zeptá pouze na to, zda jste s něčím nespokojení – například s výrobkem, zvoleným představitelem nebo vládní politikou – buďte na pozoru. A nedůvěřujte ani tomu, kdo se bude zajímat výhradně o to, zda jste s něčím spokojeni. Podobné otázky vás mohou navést k nesprávné či nepřesné odpovědi. Účast v těchto neobjektivních průzkumech trhu či veřejného mínění doporučuji raději odmítnout. Mnohem lepší jsou průzkumy, které pracují s oboustrannými otázkami: „Jak spokojení, či nespokojení jste s touto značkou?“ „Jste spokojení, nebo nespokojení s tím, jak si počíná váš starosta?“ „Do jaké míry souhlasíte, nebo nesouhlasíte s politikou vaší země vůči Blízkému východu?“ Právě tak se ptá člověk, který se opravdu zajímá o to, co si o dané věci myslíte.[9]

Ještě nebezpečnější než tazatel, který vás navádí k odpovědi, s níž se ve skutečnosti neztotožňujete, je ten, který vás chce prostřednictvím svého privilegovaného momentu k něčemu zavázat. Například zástupci všelijakých sekt operují právě tím, že se potenciálních nových členů nejprve zeptají, zda jsou nespokojeni se svým životem. Dříve jsem si myslel, že tato formulace cílí na jedince, kteří jsou v jádru nešťastní, a tudíž ochotnější provést ve svém životě radikální změnu, bez níž se příslušnost k sektě neobejde. Dnes už ale vím, že dotaz „Jste nešťastní?“ není jen prostým filtrem, nýbrž také náborářským trikem, který směruje pozornost tázaných výhradně na to, s čím jsou v životě nespokojeni. (Sekty ve skutečnosti nestojí o nějaké kverulanty. Hledají naopak víceméně vyrovnané jedince, jejichž životní optimismus a energii mohou využít ve svůj prospěch.) Jak ukazuje výsledek zmiňované kanadské studie, lidé se častěji přiznají k nespokojenosti, pokud je k tomu tazatel navede patřičně zformulovanou otázkou. Jakmile vás speciálně vyškolený náborář sekty takto vmanipuluje do svého privilegovaného momentu, vyrukuje na vás s otázkou: „Jste-li opravdu tak nešťastní, neznamená to, že s tím musíte něco udělat?“[10]

O metodách těchto lidí samozřejmě koluje mnoho skandálních příběhů, faktem však zůstává, že všichni přívrženci sekt, včetně náborářů, se ochotně oddávají všelijakému sebeklamu. Možná si namlouvají i to, že podobné taktiky jsou účinné. Máme nějaký objektivní důkaz, že tyto předem připravené privilegované momenty vedou k něčemu jinému než jen k dočasné a nepodstatné změně sebehodnocení? Může z nás zkušený před-svědčovatel v těchto momentech vynutit něco opravdu hodnotného?

Pro specialisty na marketing mají spotřebitelské informace cenu zlata. Zastánci marketingových průzkumů tvrdí, že výrobce může na základě získaných údajů lépe uspokojit potřeby potenciálních zákazníků. Nejsou přitom jediní, kdo si podobných průzkumů velmi považují. Všechny ziskové komerční organizace si uvědomují hodnotu kvalitních informací o potřebách a touhách svých stávajících nebo potenciálních zákazníků. Ty nejúspěšnější vynakládají na detailní marketingové průzkumy horentní sumy.

Hlavní překážkou je pro ně skutečnost, že my ostatní se do jejich průzkumů, skupinových hodnocení a ochutnávek příliš nehrneme. I přes nezanedbatelné pobídky ve formě plateb v hotovosti, věcných darů či dárkových poukazů může být počet účastníků nízký, z čehož marketéři samozřejmě nemají radost, protože pak nevědí jistě, zda mají k dispozici dostatečně reprezentativní vzorek cílové skupiny. Co kdyby však sbírali spotřebitelské informace pomocí naší metody před-svědčovacího toboganu a privilegovaného momentu?

Experti na komunikaci San Bolkan a Peter Andersen provedli experiment, v jehož rámci žádali kolemjdoucí o pomoc s dotazníkem. Možná už se vám také stalo, že k vám v supermarketu přistoupil člověk s psací podložkou a zeptal se, zda máte chvíli čas. Při prvním pokusu dopadli Bolkan a Andersen stejně tristně jako většina průzkumníků v supermarketech – čas si udělalo pouze 29 procent dotázaných. Pak ale oba vědci zkusili zvýšit své šance na úspěch, aniž by si museli pomoci nákladnými dárky a odměnami, jak to obvykle dělají marketéři, protože si myslí, že nemají na vybranou. V rámci druhého pokusu se nejprve respondentů zeptali: „Myslíte si o sobě, že jste vstřícný člověk?“ Po krátkém zamyšlení prakticky všichni odpověděli kladně. A v tomto privilegovaném momentu – poté co respondenti sami sobě i našim tazatelům potvrdili, že jsou vstřícní – Bolkan a Andersen udeřili a požádali o pomoc se svými dotazníkem. Tentokrát uspěli u 77,3 procent dotazovaných.

  

V desáté kapitole si přiblížíme konkrétní psychologický mechanismus (potřebu důslednosti), jehož působením projevil za uvedených podmínek vstřícnost více než dvojnásobný počet respondentů. Prozatím si však můžeme vyvodit širší závěr, který je zároveň hlavní tezí této knihy: Faktor, který s největší pravděpodobností určí volbu člověka v dané situaci, nebývá ten nejdůležitější. Je jím ten, na nějž je upřena pozornost v okamžiku rozhodování, a má proto privilegované postavení.

Díky tomuto poznatku dnes vidíme proces působení na druhé ve zcela jiném světle. Po většinu oněch třiceti let mého studia toho, jak mohou být lidé přesvědčeni k určitému rozhodnutí či změně, jsem se řídil převládajícím vědeckým modelem sociálního ovlivňování. Ten nám radí následující: pokud chcete změnit něčí postoj, musíte nejprve změnit nějaký jeho rys tak, aby byl v souladu s novým postojem. Chcete-li prodat lidem něco neznámého, například novou limonádu, musíte nejprve upravit jejich názory či zkušenosti tak, aby byli ke koupi svolní. Například můžete změnit jejich názor na danou limonádu informací, že jde o produkt s nejrychleji rostoucím tržním podílem. Nebo jej spojit se známou celebritou. Jejich zkušenosti můžete upravit tak, že jim v supermarketu nabídnete vzorek zdarma. Ačkoli však existuje hojnost důkazů, že tato metoda funguje, dnes máme k dispozici také alternativní model sociálního ovlivňování, který vede k úspěšnému přesvědčení poněkud jinou cestou.

Myslíte si o sobě, že máte dobrodružnou povahu? Jste ochotni zvážit nový, revoluční model ovlivňování?

Podle této netradiční metody směrování pozornosti není nutné měnit něčí názory, postoje či zkušenosti. Měnit nemusíte téměř nic, kromě toho, co v okamžiku položení otázky stojí v popředí pozornosti respondenta. V našem příkladu s novou limonádou to může být třeba fakt, že v minulosti byl respondent ochoten zkusit nové přístupy. Podpůrné důkazy najdeme ve studiích navazujících na Bolkana a Andersona. Vyplývá z nich, že marketér může dramaticky zvýšit pravděpodobnost nalezení svolných účastníků průzkumu, pokud proces uvede specifickým před-svědčovacím otvírákem – například dotazem, zda se respondent považuje za vstřícného člověka.

V doprovodné studii dva vědci zjistili, že ochotu vyzkoušet nový výrobek lze zvýšit i pozměněným, leč srovnatelným před-svědčovacím otvírákem – dotazem, zda si respondent myslí, že má dobrodružnou povahu. Předmětem studie byla právě nová značka limonády a výzkumníci respondenty žádali o e-mailovou adresu, na kterou jim zašlou instrukce, jak obdržet vzorek zdarma. Polovině lidí si řekli o adresu rovnou a většina odmítla. Vyhovělo jim pouze 33 procent dotázaných. Druhé poloviny se však nejprve zeptali: „Myslíte si o sobě, že máte dobrodružnou povahu a rádi zkoušíte novinky?“ Téměř všichni přikývli a 75,7 procent dotázaných se pak podělilo také o svou e-mailovou adresu.[11]

Osobně mne udivují hned dva poznatky, které z této studie vyplynuly. Zaprvé z respondentů, kteří byli dotázáni na dobrodružnou povahu, odpovědělo kladně 97 procent (sedmdesát z dvaasedmdesáti). Přitom představa, že prakticky všichni lidé na světě jsou skutečně dobrodružný typ, je absurdní. Pokud však respondentům položíme návodnou otázku, zda se řadí do této kategorie, téměř všichni to potvrdí. Takový je efekt strategie pozitivního testování a omezené perspektivy, k níž je respondent podvědomě naveden. Z důkazů, které dnes máme k dispozici, vyplývá, že tento proces může významně zvýšit procento dotazovaných, kteří sami sebe označí za lidi dobrodružné, vstřícné nebo třeba nešťastné. Omezená perspektiva je sice jen dočasná, v žádném případě ji však nelze brát na lehkou váhu. V privilegovaném momentu připraveném zkušeným přesvědčovatelem jsou respondenti mimořádně zranitelní vůči doprovodným žádostem a závazkům, jak názorně dokládají výsledky odborných studií a praktiky náborářů všemožných sekt.

Druhým pozoruhodným poznatkem, který vyplynul ze studie s novou limonádou, je nejen fakt, že jednoduchá otázka dokáže tolik lidí navést k určité volbě, ale také že je dokáže navést i k potenciálně nebezpečné volbě. V posledních letech nás odborníci všeho druhu opakovaně varují, abychom si dali pozor na bezskrupulózní jedince, kteří lidem zahlcují e-mailové schránky spamem, infikují jim počítače viry nebo pomocí zcizených údajů totožnosti páchají rozličnou trestnou činnost. (Zde je na místě podotknout, že poučený a soudný uživatel legitimní nabídku od té podvodné bez větších obtíží rozezná. Mně kupříkladu velmi zalichotilo, když mne hned několik e-mailů v řadě ujistilo, že by mne rády poznaly celé zástupy ukrajinských, mužem dosud nedotčených prostitutek, a nebude-li to možné, že mi alespoň prodají repasovaný toner do tiskárny za výhodnou cenu. Jde však o světlou výjimku. Většinu ostatních nabídek tohoto typu bychom měli brát s velkou rezervou.)[12]

Vzhledem k masové negativní publicitě související s elektronickými podvody není zřejmě divu, že dvě třetiny respondentů z Bolkanovy a Andersenovy první skupiny se o svou e-mailovou adresu odmítly podělit. Koneckonců je o ni žádal zcela neznámý člověk, bez úvodu či představení. Za těchto okolností byla obezřetnost jednoznačně na místě.

Je ovšem zajímavé, že tytéž okolnosti platily i pro všechny respondenty druhé Bolkanovy a Andersenovy skupiny (přesně 75,6 procenta), kteří poté, co je výzkumníci navedli k odpovědi „ano, mám dobrodružnou povahu“, hodili všechnu obezřetnost za hlavu a zachovali se zbrkle a nerozvážně. Třebaže je jejich rozhodnutí na první pohled nepochopitelné, potvrzuje ústřední tezi této knihy, že člověk se mnohdy rozhoduje nikoli na základě toho, co je pro něj nejužitečnější, nýbrž co v okamžiku rozhodnutí stojí v popředí jeho pozornosti. Proč? Odpověď spočívá v bezohlednosti návodné otázky, která nejenže respondenta přiměje soustředit se na určitou informaci, ale zároveň potlačí všechny konkurenční či protichůdné argumenty, včetně těch kriticky důležitých.[13]

Etické meze směrování pozornosti

Ze slovního spojení „věnovat pozornost“ lze vyvodit, že když se na něco soustředíme, pak svou pozornost doslova odevzdáváme. Výzkumy kognitivních schopností to potvrzují – „odevzdáme-li“ pozornost určitému podnětu, pak nám nezbude prakticky žádná na ostatní podněty. Zdá se, že člověk se v každé dané chvíli dokáže vědomě soustředit pouze na jednu určitou informaci, na úkor pozornosti věnované všemu ostatnímu. Všimli jste si někdy, jak obtížné je plně vnímat dvě různé věci? Já například vím, že když v autě poslouchám CD přehrávač a najednou se začnu soustřeďovat na nejbližší sjezd z dálnice, přestanu vnímat hudbu. A když se naopak zaposlouchám do oblíbené skladby, často přehlédnu svůj sjezd.[14]

Můj mozek svým způsobem funguje právě jako CD přehrávač v autě – z reproduktorů se line vždy jen jedna konkrétní hudební stopa. To je samozřejmě rozumné, protože pouštět si několik stop zároveň by bylo hloupé. Slyšel bych jen zvukovou změť. A totéž platí i pro lidský mozek. Ten sice uchovává mnoho různých stop či informací zároveň, my si však vybíráme vždy jen jednu, na niž se v danou chvíli chceme soustředit. V opačném případě by naše pozornost byla přetížená a my bychom na jednotlivé prvky oné kakofonie nedokázali reagovat.

S několika různými podněty si umíme poradit pouze tak, že mezi nimi v duchu přeskakujeme, otevíráme a zavíráme dveře své pozornosti vedoucí k různým podnětům z okolí. Počítačovou hantýrkou jde o takzvaný „multitasking“, schopnost provádět několik úkonů v jednom časově ohraničeném rámci – například telefonovat, a zároveň si pročítat e-mailové zprávy. Ačkoli se může zdát, že se přitom soustředíme na více úkonů najednou, není tomu tak. V duchu pouze rychle přeskakujeme od jednoho ke druhému.

„Hraješ se mnou multitasking?“

Na půl ucha. Když ženy mluví, muži by měli poslouchat. William Haefeli.

The New Yorker Collection / The Cartoon Bank

Věnujeme-li tedy něčemu pozornost, platíme za to nedostatkem pozornosti vůči ostatním vjemům. Zdarma však není ani samotný proces přesouvání pozornosti mezi různými vjemy. Zhruba na půl sekundy po takové změně se ocitneme v jakémsi mentálním mrtvém bodě, zvaném výpadek pozornosti, kdy nejsme schopni novou informaci vědomě registrovat. Právě proto mne vždy otráví, když se bavím s někým, kdo se zároveň věnuje něčemu jinému. Stalo se vám někdy, že jste telefonovali s člověkem, který se přitom evidentně soustředil na jiný úkon? Poznali jste to například podle šustění novin nebo klapotu počítačové klávesnice. Osobně to nemůžu vystát. Můj partner v konverzaci tím dává najevo, že mu nevadí, když nezachytí informaci, kterou mu předávám. Vždy mi to přijde jako výraz despektu. Jako by mi člověk na druhém konci drátu napovídal, že hovor se mnou nepovažuje za kdovíjak důležitý.[15]

A není to jen bezdůvodný pocit. Lidé totiž oprávněně věří, že to, čemu v dané chvíli věnují, či naopak nevěnují pozornost, věrně odráží jejich hodnocení relativní důležitosti jednotlivých vjemů. Vyplývá z toho další poznatek související s působením na druhé – pokud dokážeme pozornost člověka nasměrovat na určitou myšlenku, osobu či předmět, pak mu tato myšlenka, osoba či předmět budou připadat důležitější než předtím.

Jako příklad si uveďme, jak se slavný psychoterapeut Milton Erickson vypořádával s pacienty, kteří v rámci terapie nebyli ochotni uznat argument, který doktor Erickson považoval za nutný krok na cestě k řešení problému – že když se člověk odmítá rozhodnout, jde také svým způsobem o jeho osobní volbu. Věděl, že kdyby svůj argument jen opakoval zvýšeným hlasem, narazil by jen na větší odpor. A tak se zachoval přesně opačně. Věrný své pověsti mistra ve vytváření privilegovaných momentů vždy počkal, až se ozvalo supění těžkého náklaďáku, který začal stoupat do příkrého kopce za okny jeho pracovny. Svůj klíčový argument zopakoval ve chvíli, kdy byl řev dieselového motoru nejhlasitější, a k tomu ještě téměř šepotem. Pacienti, aby lépe slyšeli, zpozorněli a předklonili se, což je typický projev zvýšeného soustředění a zájmu. Právě na tuto taktiku doktor Erickson, který se proslavil jako stoupenec neverbálních prvků efektivní terapie, poukázal, když se jej lidé ptali, proč je tak úspěšný.

Jakkoli je tato historka poučná, není zdaleka jediným důkazem toho, že lidé přisuzují větší důležitost věcem, na něž právě upínají pozornost. Ze všech relevantních studií vyplývá, že čím „blíže“ jsme určitému objektu, tím výše na žebříčku důležitosti jej hodnotíme. Daleko nemusíme chodit ani pro příklady toho, jaký dopad má tento instinktivní sklon na proces působení na druhé. Podle jedné studie potenciální zákazníci, kteří si pouze v duchu představili, jak se blíží k regálu s lahůdkami, pak jednotlivé pamlsky hodnotili lépe a byli za ně ochotni zaplatit více než čtyřnásobnou cenu.[16]

Kromě směrování pozornosti druhých k určitým sdělením či produktům existuje spousta dalších metod, jak mohou komunikátoři přimět své obecenstvo, aby přisoudilo určité myšlence či předmětu zvláštní důležitost. Akt před-svědčování, jak si ukážeme dále, má v tomto kontextu dalekosáhlé dopady.

3

DŮLEŽITÝM FAKTOREM POZORNOSTI... JE DŮLEŽITOST

Z důvodu, který s touto knihou nijak nesouvisí, jsem měl to štěstí, že jsem pobýval v Londýně, zrovna když zde probíhaly velkolepé oslavy padesátého výročí královny Alžběty II. na britském trůnu. Královna již dříve cestovala po světě, aby své zlaté jubileum oslavila v každé členské zemi Commonwealthu zvlášť, svátek však vyvrcholil 4. června 2002 na londýnském bulváru Mall, kde se sešlo na milion gratulantů ze všech koutů Spojeného království i zbytku světa. Všeobecné nadšení překvapilo řadu britských deníků, které prorokovaly, že oslavy skončí fiaskem a stanou se dalším důkazem překonanosti britské monarchie obecně a Jejího Veličenstva konkrétně.

Stal se však pravý opak. V několika týdnech před 4. červnem se ve Spojeném království pořádaly nesčetné masové přehlídky, koncerty a další akce na královninu počest, a královna lidem oplácela přízeň svou účastí na řadě z nich. Gratulanti si zvlášť považovali pozvánek na soukromé skupinové audience, kde mohli panovnici osobně pozdravit.

Samozřejmě že mimořádnou událostí je každé setkání s Alžbětou II., za jakýchkoli okolností. Ovšem příležitost osobní audience na pozadí vší té okázalosti zlatého jubilea jen přidala na památnosti těmto slavnostním chvílím, o nichž dopodrobna informovala britská média. Osobně mne nejvíce upoutala reportáž o mladé ženě, která na jedné menší audienci strnula hrůzou, když se jí zrovna ve chvíli, kdy k ní panovnice v řadě gratulantů došla, rozezvonil mobil v kabelce. Zatímco telefon úporně vřískal, žena, zardělá hanbou a nervozitou, jen bezmocně hleděla na Alžbětu. Ta po chvíli stočila zrak na kabelku, naklonila se k ženě a řekla: „Raději to zvedněte, slečno, mohlo by to být něco důležitého.“

Výrazné je důležité

  

  

Calvin and Hobbes © Watterson. Přetištěno se svolením Universal Uclick. Všechna práva vyhrazena.

Postranní uličky k získání pozornosti

Podněty na pozadí

Pozitivní hodnocení na vyžádání

Změna těžiště profesního cíle

  

Table of Contents

Poděkování

Autorova poznámka

Část první: Před-svědčení: začíná to pozorností

1 / Před-svědčování: úvod

2 / Privilegované momenty

3 / Důležitým faktorem pozornosti... je důležitost

Část druhá: Procesy: role asociací

Část třetí: Osvědčené postupy: optimalizace před-svědčování