Jiří Kovařík

NAPOLEONŮV VOJÁK

Jaký byl, jak žil a proč bojoval

Copyright © 2020 Jiří Kovařík

V edici H!story vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Šéfredaktor a vývojový editor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor, Jitka Stříšková

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ilustrace na obálce: Voltižér a karabiník lehké pěchoty v roce 1809 (Hyppolite Bellangé)

Ilustrace na předsádkách: Mapa střední Evropy v roce 1789 a mapa rozdělení politických sil v Evropě v roce 1810 (Charles Colbeck: The Public Schools Historical Atlas. New York; London; Bombay. 1905)

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-napoleonuv-vojak]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #napoleonuvvojak

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-096-5

Mé ženě a mému synovi.

Proč válčili?

Snad i proto, že žijeme v relativně mírových časech, se dějiny válek těší nehasnoucí čtenářské pozornosti. A války napoleonské patří k těm nejoblíbenějším. Počet v zahraničí vydávaných titulů neklesá a může za to mnoho faktorů: délka konfliktů, které jsou se jménem Napoleona Bonaparta spojené, množství dramatických událostí, osobnost vojevůdce srovnatelného leda s Alexandrem Velikým a Caesarem, nesmírná škála barvitých postav a osudů, nádhera uniforem i zbraní.

Atraktivnost námětu byla prvním, nikoli ale hlavním důvodem pro napsání této knihy.

Druhým důvodem je věc dosti komplikovaná, která souvisí s rostoucím zájmem historiků o motivy, jež lidstvo, národy, skupiny i jedince do válek vedly.[1] Převedeno na problematiku napoleonských válek jde o to, jaký měli k oněm válkám vztah ti, kteří se jich zúčastnili.

Třetí důvod vyplývá z role vojenského historika. Jak pregnantně vyjádřil John Keegan v obsáhlém úvodu své knihy The Face of the Battle (Tvář bitvy), vojenská historie, pokud nemá být jen pouhým přívěskem obecných dějin, je nesmírně složitou a interdisciplinární záležitostí, která tvoří komplikovanou syntézu mnoha témat a vědních oborů; vedle „čisté“ historie i řady věcí, které se učily a učí na vojenských akademiích: topografie, taktiky, strategie, logistiky, nauky o zbraních, znalosti předpisů atd.[2]

Všechny tři důvody jsem se pokusil spojit a ukázat napoleonské i revoluční války (souhrnně tzv. koaliční války v letech 1792–1815) v jiném světle, než jak je představují epické syntézy válečných kampaní či analýzy velkých bitev.

Proč napoleonský voják válčil? Co jej k tomu vedlo, jakou měl motivaci, pokud táhl do války dobrovolně, a jak se s takovým údělem vyrovnával, pokud do války nešel z vlastní vůle, ale jako odvedenec, rekrut? Do jaké míry jej ovlivnily převratné změny v době Francouzské revoluce a její ideály? Byl jejím dítětem, oním v umění tolikrát zpodobněným vlastencem pochodujícím kupředu za zpěvu Marseillaisy, bojujícím proti starému světu s pokřikem „Ať žije národ!“, „Ať žije republika!“ a nasazujícím život za ideály rovnosti, volnosti a bratrství? Šel napoleonský voják do boje s nadšeným pokřikem „Ať žije císař!“? Umíral s takovým výkřikem na rtech? Nebo je to jen pozdější výmysl romantiků, nostalgických pamětníků a všech, kteří si napoleonské války idealizovali?

Už kapitán Blaze, velký skeptik, ironik a účastník napoleonských válek od roku 1806, přece tvrdil, že slávu Napoleonovi provolávali jeho vojáci jen v závěru císařství, v době proher a jako projev vzdoru. Jinak tito muži důstojníkům, kteří po nich podobný pokřik vyžadovali, kverulantsky říkali:[3]

„Když mi dá dovolenku, budu křičet, co si bude přát!“

„Nedostali jsme chleba. S prázdným břichem křičet nemůžu.“

„Dluží nám žold za šest měsíců, proč nám radši nezaplatí?“

Nebo je pravda složitější a souvisí s pojmy jako vojenská pýcha, čest a statečnost? Není odpověď skryta třeba v Blazeho historce o republikánském granátníkovi zajatém roajalisty ve Vendée a vedeném na popravu? Jeden z povstaleckých velitelů viděl zajatcovu hrdost, zalíbil se mu jeho vzhled a žádal svého generála, aby mu dal milost.

„Souhlasím, pokud před nás předstoupí a zvolá: ,Ať žije král!‘“ pravil prý onen roajalistický generál.

Jenže granátník vzdorně vykřikl:

„Ať žije republika!“

Měl být tedy zastřelen, generálův podřízený důstojník ale naléhal, aby ten hrdý a statečný muž dostal milost bez jakýchkoli podmínek. Velitele oblomil, když to ale granátníkovi oznámil, pravil voják mladé republiky:

„Je to bez podmínek?“

„Bez podmínek.“

„Tak tedy: ,Ať žije král!‘“

Granátníkovo jméno odvál čas a už vypravěč Blaze jej neznal. Zbyly jen skutek a kratičký příběh jednoho z bezejmenných obyčejných vojáků.

Právě o ty zde půjde a je jedno, zda byli hrdiny, či nikoli, jestli po nich zůstalo alespoň jméno, nebo zda i jejich totožnost odvál čas.

A o hledání. Toho, jaká je pravda o napoleonském vojákovi a jak se liší od legendy.

Přidejme jádro všeho, ponor do života v napoleonské armádě, do podmínek, v nichž voják bojoval, a máme konečně obsah, téma i dosti nesnadný cíl této knihy. Najdete v ní i dramatické příběhy a líčení bojů i velkých bitev, byť to bude pohled prostých mužů, vojáků, poddůstojníků či subalterních důstojníků. Pohled Fabrizzia del Donga z Kartouzy parmské nebo Pierra Bezuchova z Vojny a míru, kteří vnímají jen to, kam dosáhne jejich pohled. Jejich prožitky mají omezený dosah a jsou prosté, o to však intenzivnější.

Kdo nám vůbec může na všechny ty otázky odpovědět?

Hlasy těch, kteří vše zažili. Jejich svědectví.[4]

Takových výpovědí jsou tři druhy a dosti se od sebe liší.

První skupinu tvoří memoáry, jichž po revolučních a napoleonských válkách vzniklo neuvěřitelné množství, mnohdy vynikající literární úrovně a většinou plných postřehů i intenzivních prožitků.

„Kdyby někteří z nich nesepsali jako vysloužilci vzpomínky na svůj vojenský život, zmizela by zanedlouho i všechna památka na onu dechberoucí rasu vojáků. Jejich vyprávění jsou cenná, protože oživují a barvami krášlí historii. Umožňují nám pochopit, kdo byli aktéři onoho výjimečného dramatu, proniknout do jejich myšlení, pocitů a povah podobně, jako v Raffetových či Charletových litografiích objevujeme jejich uniformy, vystupování i tváře zčernalé střelným prachem.“

To jsou jeden a půl století stará slova francouzského editora Blazeho vzpomínek.

Memoáry mají ovšem jednu nevýhodu.

Napsali je ti, co přežili. Většinou se k brku a papíru uchýlili ve stáří, kdy si mnohé idealizovali, leccos zamlčeli a často vyzdvihli svoje zásluhy. Budeme se snažit těmto úskalím vyhnout s pomocí dalších pramenů.

Na druhém místě stojí deníky, dokumenty mnohem autentičtější, byť méně epické. Je jich méně, idealizaci vlastní role i situací se v nich vyhnout nedalo, falešný tón lze ale vycítit mnohem snáz.

Třetím pramenem jsou dopisy vojáků, které předchozí dva typy nejen korigují, ale doplňují o cosi zásadního: o bezprostřednost prožitku, o svědectví bez příkras a o hlas, který ani v denících, ani v pamětech nezaznívá. Je to zpověď většinou zcela obyčejných mužů, mnohdy těch nejnižších vojáků, často negramotných, neboť za ně psal vzdělanější kamarád, a místo velkých činů tu najdeme malé strasti, bolesti, strach i touhy. Až na výjimky se v nich neobjevují velká hesla, slavná jména či odraz převratných dějinných událostí. Jejich pisatelům byla lhostejná jména Robespierra i Napoleona, mnohem víc je zajímali blízcí, které nechali doma, kručící břicho, nebo prošlapané boty…[5]

Už od Orlů Napoleonovy armády, mé první knihy na téma napoleonských válek, jsem zjišťoval, že mě víc než císař Francouzů zajímají ti, kteří pod ním bojovali. Zájem neopadl a já po dlouhém váhání, s vědomím toho, o jak složité téma jde, přijal nabídku nakladatele, na jejímž základě tato kniha vznikla.

Text je až na pár výjimek doprovázen výhradně dobovými ilustracemi, zachycujícími život vojáků bez pozlátka, či ilustracemi z dobových výcvikových příruček.

Při psaní i výběru obrazového doprovodu jsem hodně hledal a snad (jak doufám) i nalezl.

ČÁST I.

Zrozeni REVOLUCÍ

První tažení časem

Nic nezačíná samoúčelně jako dar z nebes a Napoleonovo císařství představovalo jen vyústění proměn, jimiž prošla Francouzská revoluce. Byla to cesta spletitá, zbarvená krví revolučního teroru a plná křižovatek a rozcestí, na nichž čekaly dvě války s protifrancouzskými koalicemi.

Shrňme co nejstručněji to hlavní z víru událostí, v nichž se z neznámého důstojníka s korsicky znějícím jménem Napoleone Buonaparte stal Napoleon I., císař Francouzů. Z královské armády se rodily armády revoluce a z nich pak vojáci Napoleonovovi.

Revoluce, jak známo, začala útokem na Bastilu 14. července 1789, po němž události nabíraly rychlý spád. Už za čtyři dny začaly vznikat „k udržení pořádku“ a „proti aristokratickým komplotům“ Gardes nationales, Národní gardy, revoluční občanské milice. Za dalších šest dnů spatřila světlo světa Deklarace práv člověka a občana, klíčový dokument té doby, a v září došlo na zrušení všech feudálních práv.

Určitou skvrnou na těchto ušlechtilých a pokrokových aktech se v revolučním kvasu stalo 6. září, kdy hladový dav vedený pařížskými ženami odvlekl krále i jeho rodinu z Versailles do pařížského paláce Tuileries. Od té chvíle se panovník z Boží milosti začal měnit v rukojmího a loutku v rukou nových vládců. Ti kromě jiných dekretů vydali v říjnu loi martial, vojenský zákon, který povýšil armádu na hlavní záruku pořádku, čímž byl míněn především řád prosazovaný revolucí. Ve vánočním čase onoho památného roku došlo k založení revolučního klubu jakobínů, prvního z mnoha. Neuplyne mnoho vody a jakobíni se stanou vůdčí silou i hnacím motorem revoluce, jíž dodá palivo krev zpod gilotiny.

Roku 1790 nabíraly politické události nadále na obrátkách, z vojenského hlediska byl ale mnohem důležitější rok následující, neboť v červnu 1791 začaly vznikat první bataliony národních dobrovolníků. 3. září 1791 pak vyhlásilo Ústavodárné shromáždění první ústavu, která měnila Francii z absolutní v konstituční monarchii. Král už dělal jen to, co si revoluční vláda přála.

Revoluce věřila v něco nikoli nepodobného pozdější Trockého víře ve světovou revoluci a počínala si válkychtivě. V naději, že se nesvobodný a utlačovaný lid radostně přidá, vyhlásila Francie v dubnu 1792 válku českému a uherskému králi a poté i Prusku. Obyčejní lidé na východ od Rýna se ovšem k revoluci nepřidali. Francouzská armáda šla od porážky k porážce a pruský postup na Paříž zastavila až takřka zázrakem 20. září u Valmy. V euforii z nenadálého vítězství byla o den později zrušena monarchie. Francie se stala republikou a v listopadu porazila jedna z revolučních armád u Jemmapes Rakušany.

Následoval rok 1793, od konce léta rok II nově zavedeného revolučního kalendáře. Hned na jeho počátku přišel koruny zbavený král Ludvík XVI. na pařížském náměstí Revoluce (které o pár let později dostane jméno de la Concorde, Svornosti) také o hlavu. Válka nabývala na síle, neboť v únoru ji sebevědomá Francie vyhlásila Velké Británii i Nizozemí a v březnu Španělsku. Navíc propukla roajalistická povstání v Bretani a ve Vendée a počátkem dubna přeběhl k Rakušanům generál Dumouriez, ačkoliv je jen o pár týdnů dříve porazil u Neerwinden.

Paříž, která byla hlavou všeho revolučního dění, čelila dalším možným zradám a kontrarevolučním spiknutím ustavením Výboru pro veřejné blaho, nejstrašnějšího nástroje rodícího se revolučního teroru. Sérii porážek revolučních armád to však nezastavilo a koncem léta nezbylo Národnímu shromáždění než vydat dekret o levée en masse, všeobecné mobilizaci.

Rakouský nápor se podařilo zastavit teprve v červnu 1794 v bitvě u Fleurusu. Pak přešla revoluce do ofenzivy, na jejímž konci si Francie podmanila Nizozemí a vytvořila z něj sesterskou Batavskou republiku. Francouzi ale měli gilotiny i totalitní diktatury dost. Dne 27. července (9. thermidoru roku II republiky) došlo v Paříži k povstání, k svržení jakobínské diktatury a popravě hlavních představitelů revolučního teroru v čele s Maximilienem Robespierrem.

Vládu převzal thermidoriánský Konvent a vypadalo to, že se blýská na lepší časy. Roku 1795 podepsalo Prusko a po něm Španělsko s Francií mír, na poloostrově Quiberon byl poražen britsko-roajalistický pokus o invazi a v Paříži rozdrtil mladý generál Bonaparte roajalistické povstání. Konvent dokázal stabilizovat vnitřní i zahraniční situaci a v říjnu předal vládu nově zvolenému Direktoriu.

Válečný rok 1796 se nesl ve znamení legendárních vítězství dosud pramálo známého generála Bonaparta v Itálii, kde Francie vzala Rakušanům Piemont a Lombardii. V Německu byla válka s císařem Svaté říše římské Františkem II. méně úspěšná, přesto však revoluční armády postoupily až k rakouským a českým zemím.

Další rok zahájil Bonaparte v lednu vítězstvím nad Rakušany u Rivoli a pokračoval ofenzivou přes Kraňsko a Korutany směrem na Vídeň. Jako vítěz pak uzavřel 18. října v italském Campo-Formiu mír.

Válka s 1. protifrancouzskou koalicí skončila.

Roku 1798 vyplul Bonaparte na výpravu do Egypta a podmanil si jej, leč zatímco válčil u Nilu, vypukla v Evropě válka s 2. protifrancouzskou koalicí. Direktorium šlo od prohry k prohře a Francie ztratila za pouhý rok v Německu a v Itálii prakticky vše, co v 1. koaliční válce získala.

Na jaře roku 1799 vytáhl Bonaparte z Egypta do Sýrie a neúspěšně oblehl Saint-Jean d’Acre (Akko), po návratu do Egypta ale dokázal tureckou armádu porazit u Abúkíru. To už věděl, do jaké situace neschopné Direktorium Francii dostalo, a koncem srpna Egypt s hrstkou vyvolených opustil. Vrátil se do Francie, kde byl nadšeně vítán jako zachránce republiky, a 9. listopadu (18. brumairu roku VIII) provedl nekrvavý převrat. Svrhl Direktorium a jako první ze tří konzulů stanul v čele země. Musel ale vyhrát válku s 2. protifrancouzskou koalicí, jinak by někdo bezpochyby svrhl jeho.

Válečná štěstěna Bonapartovi přála a v červnu roku 1800 porazil po legendárním přechodu Alp rakouskou armádu u italského Marenga, i když to zprvu vypadalo na katastrofální prohru. Poslední ránu pak Rakušanům v prosinci zasadil u bavorského Hohenlinden generál Moreau.

Už 9. února 1801 byl v Lunéville uzavřen mír s habsburskou říší a válka s 2. protifrancouzskou koalicí na souši skončila. K mírové dohodě s Velkou Británií, která zůstala sama, došlo 25. března 1802. Už o rok později však britské impérium vyhlásilo Francii válku znovu.

Neúspěšný atentát na Prvního konzula a jeho nesmírná popularita otevřely roku 1804 cestu ke změně konzulátu v císařství. Generál Bonaparte se stal na jaře Napoleonem I., císařem Francouzů, a sám si 2. prosince v katedrále Nôtre-Dame vložil na hlavu císařskou korunu.[6]

Vlast je v nebezpečí!

Napoleon I., císař Francouzů, předtím konzul Bonaparte, ještě dříve generál republiky a původně subalterní důstojník jednoho dělostřeleckého pluku armády krále Ludvíka XVI., stoupal skrze peripetie politických událostí i válek Francouzské revoluce cestou, kterou prošla i první generace jeho vojáků. To, že z nich k výšinám dospěl jen zlomek, nehraje hlavní roli. Podstatné je, že se Napoleonova armáda zrodila, podobně jako on, z armády revoluční a ta zase z armády královské. A pokud se chceme dobrat charakteru Napoleonova vojáka, či spíše jeho obrazu, musíme začít od kořenů, konkrétněji ze tří složek.

Základ představovali vojáci bývalé královské armády, která se od zrušení monarchie v září 1792 stala armádou republiky, druhou složkou byli nadšení dobrovolníci a třetí, nejpočetnější, nakonec vytvořili ti, jimž se do války a vojska příliš nechtělo, tedy odvedenci.

Začněme armádou pod prapory s liliemi Bourbonů.

I do ní se vojáci rekrutovali na principu dobrovolnosti, mnohé ale svedl vidinou pár zlatek verbířský seržant či důstojník, nejednou obklopený pohlednými dívkami. Leckterý vínem zmámený mládenec podepsal (třeba i třemi křížky), aniž chápal, oč jde.

„Odváděli je do pochybných a vykřičených hostinců, kde pak byli zmámeni ženštinami a vínem. Tady se jinoch, pokud měl přiměřený vzhled, pět stop a jeden palec pro pěchotu či pět stop a tři palce pro kavalerii, stal vojákem ve chvíli, kdy připil na zdraví krále a nasadil si na hlavu klobouk příslušného regimentu.“

Tak vypadala praxe ve francouzské metropoli.[7]

Některé lákalo dobrodružství nebo se nacházeli na útěku, nejčastěji pro dluhy nebo před spravedlností. Nejednou se tak v armádě ocitl zchudlý šlechtický či měšťanský synek vedle zlodějíčka, pijana, dobrodruha či lenocha. Ročně tak získávala královská armáda až 20 tisíc odvedenců, z čehož třetinu dodávala samotná Paříž, nejlidnatější město monarchie.

Statistiky ovšem říkají, že třetina takto získaných rekrutů dezertovala, ačkoliv těm chyceným hrozily polní soud a provaz.

Nebylo divu, že se vojenské sukno i stav (pomineme-li aristokratický důstojnický sbor) těšily pramalé úctě a na dveřích nejednoho hostince nápis hlásal:

„Vojákům a psům vstup zakázán.“

Ústavodárné shromáždění už 16. prosince roku 1789, pět měsíců a dva dny po pádu Bastily, verbířský systém zrušilo a nahradilo rekruty dobrovolníky, získávanými mnohdy lacinými slovy a v principu stejně podvodně.

Jak nabírala revoluce na obrátkách, rostly v armádě počty emigrantů a Konstituanta musela do řídnoucího vojska povolávat bývalé vojáky i důstojníky. Oporou revolučních pořádků pak měly být Národní gardy, měšťanské miliční jednotky. Claude Girardon, člen městské rady v Aube, který se do jedné zařadil jako granátník, psal v říjnu 1791 bratrovi, že život v gardě je vše, jen ne vojenský.[8]

„Muzicírujeme tu; dnes budeme tančit se slečnami z okolí. Nejsou hezké, chovají se ale mile, což nás odškodňuje. Zatím jsem se ani na chvilku nenudil. (…) Nemáme zbraně, není střelný prach a jen pokřikujeme. Kdybychom měli zaútočit, utloukli by nás jak mouchy,“ dodal v témže listu.

Stejně jako jeho druzi byl ale přesvědčen, že válka Francii nehrozí, a i kdyby, naivně věřil, že vše dobře dopadne:

„Vítězstvím jsme si jisti; cizí národy proti nám nikdy svoje zbraně neobrátí. Příliš dobře chápou, že bráníme společnou věc, kterou je nastolení vlády svobody…“

Řadová pěchota roku 1793 (Alfred de Marbot)

Jenže ozbrojený konflikt začínal klepat na dveře a král Ludvík XVI., který už byl vladařem jen podle titulu, ne podle skutečné moci, schválil 14. srpna 1791 výnos o tom, že do řadových jednotek mohou být přijímáni revoluční dobrovolníci. Zatím toho využili jen jednotlivci jako Girardon, v němž zvítězila touha po řádné uniformě (která slečny přitahovala, řečeno jeho slovy, jako vosy med) a on vstoupil do skutečné armády, k 5. husarskému pluku, v němž mu dal ministr války hned zkraje dekret podporučíka.

V dubnu 1792 vyhlásil Národní konvent sebevědomě válku „českému a uherskému králi“ Františkovi, neboť východní soused Francie, Svatá říše římská, jej dosud za svého císaře nezvolila…

„Všichni na to nahlíželi s radostí. Křičelo se ,Vive la nation!‘ a ,Ça ira‘, což je teď nejoblíbenější nápěv…,“ psal Girardon 26. dubna 1792 z lotrinského Nancy a připomněl revoluční píseň, v níž se zpívalo, jak vše půjde, až budou aristokraté viset na lucernách.

Počátkem července se ke králi a poté císaři Františkovi II. přidal pruský král Fridrich Vilém II. Jejich armády táhly na Paříž a Zákonodárné shromáždění 11. července 1792 vyhlásilo:

„La patrie en danger.“ „Vlast v nebezpečí.“

Vlasti na pomoc spěchaly ze všech koutů Francie Gardes Volontaires Nationaux, Gardy národních dobrovolníků; členily se na bataliony, v nichž se všechny hodnosti včetně poddůstojnických obsazovaly jen volbou. Kandidovat měli lidé, kteří předtím sloužili v dobrovolnických gardových nebo řadových jednotkách, a celkem 257 batalionů zahrnulo na čtvrt milionu mužů.

„Já příliš neuvažoval, nečekal na radu své dobré matky, která by mě bezpochyby zastavila, a pádil jsem (…) podepsat na náměstí des Italiens závazek. Upisoval jsem se za bubnování tamborů a mnohonásobného křiku: ,Ať žije národ!‘ (…) Od zapsání uplynul týden a já myslel, že vlast na svého obránce zapomněla,“ vzpomínal mladý a osiřelý Jean-François Godard, zaměstnaný v jednom pařížském restaurantu a okouzlený častými vojenskými přehlídkami.[9]

Vystřízlivěl dosti rychle, jak svědčí pokračování jeho vzpomínky:

„Tisíce mužů všech tříd a profesí, zapsaných jako my, se shromáždily na náměstí. Z obličejů a oblečení mnoha z nich bylo jasně patrné, že je k odchodu z Paříže donutily bída či jiné okolnosti. (…) Nechtěl jsem v tak vznešené společnosti procházet Paříží, nechal jsem je jít napřed, sám šel dost daleko za nimi a přidal se až u městské brány.“

V houfu, za nějž se hanbil, došel z Paříže do Soissons, kde jej přidělili k 7. batalionu fédérés nationaux, národních dobrovolníků. Deziluzím tu zdaleka nebyl konec:

„Důstojníci, šéfové batalionu, kapitáni a poručíci byli jmenováni tou tlupou, která si vybírala z těch největších křiklounů a ze soldatesky.“

Pořádek se v batalionu snažil za dalšího pochodu nastolit dobrovolnický kapitán, donedávna ctihodný měšťan z Auvergne, a až na konci etapy dostala jednotka výstrojní součástky, aby vypadala alespoň trochu jako vojsko. Teprve pak přišel na řadu výcvik, dvě, nanejvýš čtyři hodiny denně, což bylo dosti málo.

O patnáct dní později byl Godard podporučíkem a o Vánocích 1793 domů hlásil:

„Už dva měsíce nosím epolety místo pravého ramene nalevo.“

To znamenalo, že se stal poručíkem, poněkud rozpačitě ale dodal:

„Pravda, všechna tato povýšení mi byla přiřčena volbou.“

Zůstal stejným zelenáčem jako předtím a do vojáka-profesionála měl notně daleko.

Ne všem byly vlastenecké výzvy do zbraně po chuti. Pion des Loches, s nímž se setkáme v napoleonských válkách nejednou, hned na počátku svých memoárů napsal:

„Nebyl jsem zrozen pro vojenskou dráhu a na počátku revoluce jsem třikráte unikl odvodům, které tehdy vláda vyhlašovala. Dne 5. srpna 1792 vyžadovala šestinu všech obyvatel mé obce ve věku od osmnácti do šedesáti. Ti, kdo nemohli platit svou osobou, platili svými měšci.“[10]

Pion, synek z rodiny královského advokáta, si koupil náhradníka, kterému zaplatil sto zlatých écus (byť v papírových asignátech s mnohem menší hodnotou):

„Jistému opilci (…), který se vydal ke hranici tu na voze, tu pěšky (…), a za pár měsíců se vrátil v hadrech domů.“

Druhý odvod v březnu 1793 se týkal tří tisícovek mužů a Pion des Loches si koupil druhého náhradníka za cenu mnohem menší. Jenže o pár měsíců se volalo po dobrovolnících znovu a náš podnikavý hrdina nelenil. Vyskočil na tribunu, řečnil, jak nebezpečné by bylo, kdyby se do armády vedrali nepřátelé revoluce, kteří by zradou vše rozvrátili, a pravil, že nejlepší bude jmenovat sedmnáct osvědčených vlastenců! Sklidil potlesk, načež z rozhodnutí všech těch dobrých patriotů předsedal výběru sedmnácti nejzanícenějších mladých jakobínů a se zlomyslným zadostiučiněním je pak sbíral takřka z postelí!

„Všude nás stíhali kletbami, já se ale vrátil jako triumfující do svého pokoje a tam se jak blázen smál lidské hlouposti.“

Smích mu vydržel jen několik týdnů, do dekretu o levée en masse, všeobecné mobilizaci, vydaného koncem srpna 1793, a on se musel nechat 4. října přece jen zapsat do dobrovolnického batalionu.

„Celý batalion měl 1 414 mužů, většinou v městských šatech, a devatenáct dvacetin z nás bylo beze zbraně.“

Sám byl zvolen poddůstojníkem a vyrazil s pěchotní krátkou šavlí, kterou si sám koupil:

„Abych měl alespoň nějaký odznak vojenského stavu.“

Přesto vlastenectví převažovalo. Kapitán Puffeney ve vzpomínkách na své vojenské začátky suše konstatoval:

„Zavázal jsem se ke službě dobrovolně, abych uháněl bránit vlast…“[11]

Ve Francii tak vlastně byly armády dvě, jedna dobrovolnická, nadšená, téměř nevycvičená, špatně vystrojená a absolutně nedisciplinovaná, leč politicky spolehlivá. Ta druhá měla vše, co té první chybělo, jen spolehnout se na ni s revolučním duchem nešlo, což dokázaly vzpoury husarů v Metách či přeběhnutí některých jednotek po příkladu generála Dumourieze k Rakušanům.

Ať žije národ!

Vlastenecký zápal a nadšení pro myšlenky revoluce zasáhly i synka vysloužilého vojáka pluku Navarre-Infanterie François-Josepha Zickela, který se stal se v dubnu 1791 granátníkem 3. kompanie občanské gardy alsaského Colmaru. Narodil se 18. ledna 1779, bylo mu tudíž něco málo přes dvanáct let. Přesto se o dva roky později, v březnu 1793, přidal k dělostřelcům a odešel na frontu. V říjnu téhož roku už byl vrchním seržantem v dobrovolnickém batalionu, jemuž velel jeho otec, a v dubnu následujícího roku už se ocitl v těžkých bojích kolem flanderského Maubeuge.[12]

Pokud byste si mysleli, že dvanáctiletý chlapec, vlastně ještě děcko, vstoupil do armády z poblouznění a s hlavou zmámenou revolučními ideály, byli byste na omylu. Švýcar Jean-Louis Sabon, narozený v Lausanne roku 1791, nazval sám sebe nezvedeným paličákem, který se měl učit u jednoho hodináře, místo toho ale oslovil kapelníka hudby 69. řadového pluku, který cvičil před prefekturou v jeho rodném městě. Psal se rok 1803, generál Michel Ney tu pacifikoval rozháranou zemi, vedl ji k míru i ke spojenectví s Francií a malý Sabon, kterému pak říkali Petit Louis, Ludvíček, zatahal kapelníka za šos, aby se mohl zeptat:

„Pane, chcete, abych k vám vstoupil?“

„Jsi moc malý, máme už tři takové jako ty,“ dostal odpověď. V té chvíli ale na šéfa regimentální hudby nějaký důstojník zavolal, ať mu toho kluka přivede.

Důstojník se na nic neptal, jen kapelníkovi jménem François řekl:

„Zaveďte ho k výstrojnímu kapitánovi, ať ho oblékne a dá mu triangl…“

Ludvíčkova matka plakala, on ale názor nezměnil, ačkoliv po letech napsal, že i jeho to bolelo.

„Než jsme odešli, přišla matka s mou sestrou, aby mi daly sbohem. Ubohá maminka, už jsem ji nikdy víc nespatřil!!!“ napsal i s oněmi třemi vykřičníky.

Nedlouho nato prováděl přehlídku 69. řadového sám První konzul Bonaparte, zeptal se Ludvíčka, kolik mu je, a dostal pravdivou odpověď.

„Uchopil mě svou bělostnou rukou pod bradou, aby mi zvedl hlavu, kterou já držel sklopenou, a pak beze slova odešel,“ dodal Jean-Louis Sabon a byl na onen dotek nesmírně hrdý.[13]

Seržant Fricassé (tak se jmenuje i pochoutka z drobně krájeného masa) byl panským zahradníkem a měl slušně zajištěnou existenci. Přesto se jako dobrovolník přihlásil z vlasteneckých pohnutek na první výzvu. Jenže ze všech vsí kolem města Dôle přišel jako jediný, což jej zarazilo:

„Hořel jsem netrpělivostí (…). Neříkal jsem si, že budu lepším vojákem než moji spoluobčané, cítil jsem ale odvahu a myslel si, že s odvahou se vše v dobré obrátí.“

S touto myšlenkou se stal se příslušníkem dobrovolnického 1. batalionu myslivců kraje Haute-Marne, v němž jej už v listopadu zvolili kaprálem.[14] S ideály byl ovšem konec a on rychle zjistil, že se jich člověk nenají. Jídla měl poskrovnu a služné dostával v asignátech, papírových penězích s hodnotou čtyřnásobně menší než u jejich stříbrného ekvivalentu:

„Všechno potřebné jsme si museli kupovat.“

Podobně na tom byla většina ostatních. V dopisech z počátku 1. koaliční války zaznívají opakovaně stesky ohledně hladu, nedostatku výstroje a špatných podmínek vůbec. Poručík Marinet od 22. jízdního děkoval rodičům, že mu po jednom krajanovi poslali střevíce, a Louis Dommartin, granátník-dobrovolník 3. pluku z Ain, správě départementu sděloval:

„Neslýchaná námaha během té doby opotřebovala oděv těch chrabrých obránců natolik, že byste nad jejich situací zaplakali, kdybyste je viděli (…). Jsou mezi nimi mnozí, co jdou bosí po těch nejbídnějších cestách a jejich oděvem prosvítá nahota…“

Podplukovník Mabiez de Rouville v únoru 1793 psal, že celé armádě generála Dumourieze chybějí střevíce a jeden batalion že ještě nedostal pláště![15]

Válka se navíc nevyvíjela podle vlasteneckých představ a místo vítězství zakoušely revoluční armády jen porážky a ústupy. Už zmíněný Girardon si v červnu posteskl, že Francouzi mají ztráty trojnásob větší než Rakušané, a 6. září domů napsal věty takřka zoufalé:

„Sbíral jsem dělové koule u svých nohou a v duchu filozofoval. Přál jsem si zvítězit, ve tváři mi to bylo vidět, jenže se nám nedostávalo sil…“

Dne 22. září 1792 si pak trpce povzdechl:

„Kde jsou teď, když se nepřítel převalil přes hranice, všichni ti patrioti, co křičeli ,Vive la nation!‘. (…) Měli by popadnout zbraně a ukázat se tu! Takhle vypadá francouzské vlastenectví! Verdun se vzdal a velitel dobrovolníků [jmenoval se N. J. Beaupaire] si vystřelil mozek, neboť to nedokázal přežít. (…) Nepřítel na nás útočí zepředu i zezadu…“

Netušil, že dva dny předtím se stal u Valmy, při cestě na Paříž, doslova zázrak, neboť dvě nezkušené revoluční armády zastavily skvěle vycvičenou armádu pruskou. O bitvu vlastně ani nešlo, jen o šikování dvou stran a střelbu z děl, po níž se dali Prusové překvapivě na ústup a nad Kellermannovými i Dumouriezovými vojáky se neslo triumfální zvolání:

„Vive la Nation!“ (Ať žije národ!)

Nahradilo staré „Vive le Roy!“ (Ať žije král!), dostalo ale nový, mnohem nadšenější smysl a bude se nad revolučními armádami nést v bojích až do doby, než je vystřídá legendární „Vive l’Empereur!“ (Ať žije císař!).

O den později se konstituční monarchie změnila v republiku a její armády vyrazily do protiofenzivy. Ne proti stahujícím se Prusům, ale proti Rakušanům, a dobrovolník 7. batalionu fédérés nationaux Jean-François Godard o jednom z mnoha bojů domů psal:

Revoluční Národní garda (neznámý autor)

„Jedna baterie, již umístili před Saint-Amand, nám posílala sedmi- a třináctiliberních kulí víc, než bychom si přáli. Nakonec se ji naší artilerii povedlo z toho pahorku vyhnat a my pálili po řadech a útok pak vykonal zbytek. Takhle byly ty staré rakouské kníry donuceny po třech hodinách poněkud náhodné výměny pozdravů polykat prach a troubit k ústupu (…). V onen den jsem měl tu čest a výsadu vyzkoušet poprvé zbraň a nabídnout vlasti svou krev.“

Co ale bylo platné, že směs pravidelné armády a revolučních volontérů dobyla v listopadu blízko hranic s Rakouským Nizozemím vítězství u Jemmapes, když pak většina dobrovolníků odešla naprosto nevlastenecky domů s výstrojí i výzbrojí, neboť kontrakt, který uzavřeli jen do konce roku, právě vypršel… Armáda se rázem smrskla a Národní konvent potřeboval pro rok 1793 na 300 tisíc nových dobrovolníků, jenže dostal s bídou polovinu. Nadějná ofenziva uvázla a zhruba 225 tisíc francouzských vojáků muselo náhle čelit 300 tisícům nepřátelských vojáků na několika frontách. Válka přestala být hrou, v níž vítězí revoluční hesla, a komandant Mabiez de Rouville se v dopise domů do Tréouxu netajil velkými ztrátami:

„Počet mrtvých a raněných, jak jsem vás už předtím upozornil, byl víc než vysoký. Vzpomínám si, že jsem šel půl francouzské míle po mrtvolách, jichž byly cesta i pole plné.“

Ještě před nedávnem si nadporučík rytíř Jan Jeník z Bratřic, Čech a příslušník rakouského pěšího pluku IR 35 O. Wallis, na téže frontě zapsal:

„Nepřítel nám škodí a my mu to nemůžeme oplatit. Zasypává nás vražednými střelami a my mu nemůžeme ani jednou ranou odpovědět, jenom děláme terč, který musí nechat na sebe střílet.“ [16]

Teď se karta konečně obrátila, on táhl vpřed, zatímco de Rouville a jeho druzi umírali nebo ustupovali.

Dobrovolníků se hlásilo čím dál méně a muselo se sáhnout k rázným protiopatřením. Už 23. srpna 1793 byl vydán dekret o hromadné mobilizaci, levée en masse, v jehož prvním článku se říkalo:

„Od tohoto okamžiku do chvíle, než bude nepřítel vyhnán z území republiky, podléhají všichni Francouzi permanentním odvodům k službě v armádě. Mladí půjdou do boje, ženatí budou kovat zbraně a vozit zásoby, ženy budou šít stany, oděvy a sloužit v lazaretech, děti budou ze starého prádla dělat cupaninu a starci se odeberou na veřejná prostranství, aby rozdmychávali odvahu válečníků, šířili nenávist ke králům a upevňovali jednotu republiky. Domy v majetku národa budou přeměněny v kasárna, veřejná prostranství ve zbrojní dílny, z podlah sklepů se bude dolovat ledek. Jezdečtí koně budou zabaveni pro jednotky kavalerie.“

Jenže i levée en masse dalo pouhých 400 tisíc vojáků místo očekávaného 1,5 milionu a ne všechny départementy splnily povinnost tak, jak Paříž předpokládala.

Mezi odvedenými šel na frontu i Pion des Loches. Vstupu do armády už třikrát utekl, teď ale neměl na výběr. O jedenáct let později si zapsal:

„Až na kraj města nás vyprovázel dav občanů a loučil se s přáními šťastného návratu. Jak marná to byla přání! Smrt zkosila většinu z nás. (…) Šli jsme neuspořádaně, v hluboké tichosti, každý ponořený do svých myšlenek. Pak najednou ten nejmladší a nejmenší z batalionu zanotoval píseň napůl vlasteneckou, napůl sprostou, batalion opakoval refrén a hrubá veselost rázem v našich řadách vystřídala smutek.“

Vzpomínal, jak si za přesunu do posádky sami vařili, kterak uléhali s vakem pod hlavou v brázdách polí a čekali, zda je vzbudí déšť. Z vojenského řemesla se neučili zhola nic a ani první strava v posádce nebudila nadšení.

„Chléb byl nesnesitelný už jen zápachem a já přesto v sobě pocítil první jiskérky nadšení pro službu, nadšení, které pak ve mně časem rostlo a kterým jsem byl prodchnutý po celý život,“ přiznal pak podivný převrat v mysli, bezpochyby nikoliv ojedinělý, kterým se ten, kdo před vojenskou službou utíkal, měnil v dobrého vojáka.

Nová armáda

Francie prohrávala, Rakušané všechny ofenzivy zastavili a Konvent přestal generálům i důstojníkům věřit. Výbor veřejného blaha vyslal do všech štábů reprezentanty lidu, své nesmiřitelné pověřence, vybavené neomezenými pravomocemi, a gilotina čekala nejprve velitele-aristokraty, podezřelé už třídním původem. Sťat byl starý armádní velitel de Luckner, na popraviště vystoupil vévoda de Biron a pak přišli na řadu všichni, které komisaři podezírali ze zrady, či jen z váhavosti. Custine, velitel Severní armády, jemuž přezdívali Géneral moustache, Generál knír, neunikl popravě za neúspěchy v Alsasku, Houchard, jeho nástupce, zaplatil hlavou za ústup k Lille a Kellermann, národní hrdina od Valmy, mohl mluvit o štěstí, že byl jen sesazen.

Bývalé královské vojsko mělo být ovládnuto přičleněním 100 tisíc dobrovolníků, kteří však vnesli do ozbrojených sil jen nekázeň, zmatek, revoluční demagogii a teror. Profesionální důstojnický sbor se takřka rozpadl, řada velitelů aristokratického původu raději emigrovala, nebo prostě velení složila, a aby neskončila pod revolučním ostřím, zařadila se jako prostí vojáci. V důsledku emigrace důstojnického sboru se rozpadlo jezdectvo a námořnictvo.

„Nebojím se, že bych na to nestačil, a upřímně přiznávám, že mám strach z gilotiny… Teď se budu věnovat kompanii a půjdu do útoku s plukem,“ psal v květnu 1793 Pierre Girardon, který se raději vzdal funkce v armádním štábu.

Těžko se mu divit, když od léta 1793 do Robespierrova pádu v červenci následujícího roku bylo v republikánských armádách vyměněno na 280 generálů či vyšších důstojníků a 55 jich skončilo pod gilotinou.

Maršál Soult, tehdy pouhý plukovník Rýnské armády, vzpomínal na dělostřeleckého kapitána, kterému dal všemocný reprezentant lidu Saint-Just, Robespierrova pravá ruka, nesplnitelný rozkaz k přesunu baterie do nového palebného postavení, což doprovodil větou:

„Jestli nebude zítra v šest připravena k palbě, spadne ti hlava!“

Pak dodal:

„Práce nebyla v určenou hodinu zcela dokončena a Saint-Just svůj příšerný slib dodržel. Dělostřelecký kapitán byl ihned zatčen a poslán na smrt, neboť popraviště šlo těm hrozným zástupcům lidu v patách. (…) Později jsme se dozvěděli, že Saint-Just s sebou vezl zatykače na většinu armádních generálů a že jej měl i na mne.“ [17]

Komisaři zasahovali i proti řadovým vojákům a nekázeň, dezerce, kořistnictví či zbabělost se nyní trestaly jen smrtí. Fungovalo to, hrůzovláda nastolila v armádě pořádek a represe se zastavily až u těch, které shledal Výbor veřejného blaha dostatečně ráznými i schopnými. Následkem toho se v letech 1793 a 1794 hromadně povyšovalo, neboť armáda měla náhle velitelů málo. Z důstojníků se stávali generálové, přeskakovalo se nejednou o dva hodnostní stupně a z mnoha šéfů brigád (chef de brigade, ekvivalent zrušených hodností plukovníků), povýšených na brigádní generály, byli po pár měsících dokonce generálové divizní.[18]

Chyběla výcviková střediska, protože nebyli cvičitelé, scházela výstroj a Pion des Loches si tehdy zapsal:

„Vypadám pramálo vojensky. Mám velkou chlupatou čapku s liščím ohonem, dlouhé kníry, dýmku v ústech, často dva týdny neholenou bradu a kabát marseilleského střihu, jemuž se říká karmaňola. Tak vypadá můj úbor a sám sebe bych nepoznal.“

Ani po roce se poměry nezlepšily a Pierre Philibert Doret psal v březnu 1794 z Grenoblu domů:

„Dostali jsme kabát, vestu, jedny kalhoty ke kolenům, polní čapku a pár punčoch. Říkám vám, že nemáme ani košili, ani střevíce…“

Reprezentant lidu, dobová kresba

Nejlépe toto více než různorodé a doslova žebrácké odění dokládá série dobových kolorovaných kreseb Wachtparade Mannheim, pořízená neznámým kreslířem při přehlídce francouzských jednotek v Mannheimu roku 1795. Vojáci jsou na nich zachyceni nejen v cárech, ale i s pecny chleba, drůbeží atd. na bodácích… Přesto začala špatně živená a šacená, decimovaná a terorizovaná armáda vítězit. Nebylo to však jen dílem revolučního nadšení, bojového zápalu či skutečnosti, že se v důsledku čistek na velitelských postech stala doslova líhní talentů. Nevítězila, byť se to nejednou z neznalosti tvrdí, vlivem nějaké převratné „revoluční“ taktiky. Nic takového neexistovalo, ba ani nemohlo, neboť revoluční vojáci i vojska (a poté jednotky napoleonské) cvičily a manévrovaly podle polního řádu vydaného ještě v době konstituční monarchie a podepsaného králem Ludvíkem XVI. v srpnu 1791.[19]

Tím hlavním, co přineslo vítězství, byl amalgame, česky amalgám, slovo, které značí slitinu. Přesněji šlo o première réorganisation či premier amalgame podle dekretů z 21. února a 12. srpna 1793, na jejichž základě se začaly od podzimu konečně slévat dva prvky, revoluční dobrovolníci s profesionály z bývalé královské armády. Podle barvy sukna starých a nových uniforem se jim říkalo Blancs et Bleus. Bílí a Modří.

„Modré kabáty i bílé kabáty splývají pod velením jednoho jediného velitele a amalgámují se způsobem, který stírá rozdíly mezi občany jednoho a téhož národa. Druhý batalion 91. pluku, bývalý královský regiment Barrois, tvoří zárodek nového tělesa doplněného přičleněním 5. a 9. Varského batalionu. Půlbrigádu tak vytvoří tři bataliony,“ psal dobrovolnický poručík Giraud.

Srozumitelně tak popsal základ celé reformy a dodal:

„Našim volontérům je od dvaceti do šestadvaceti let, vojákům od řadových jednotek dvaatřicet až šestatřicet. Ti první v sobě mají zápal, ti druzí zase zkušenost. Takto by mohl dát amalgám skvělé výsledky, co se vnitřní struktury týče.“

Revoluční dobrovolníci se pod vlivem „starých knírů“ měnili v disciplinované a podle řádů i výcvikových rukojetí připravené vojáky. Přirozenou a nenásilnou cestou předávali veteráni dobrovolníkům své zkušenosti a sami od nich nasávali ono nadšení pro boj za vlast a ideály.

Reorganizace se dokončila počátkem roku 1794, kdy dostaly nově smíšené pluky (podle příkazu vlády z února 1793) označení demi-brigades, půlbrigády.

Paradoxem je, že hlavní příčinou amalgámu se stal rozvrat, který zasáhl koncem roku 1792 a na počátku roku 1793 především pěchotu. Řadové pluky, tvořící jádro vojska, se rozpadly na bataliony, někdy i na kompanie, a dokonce na escouades, čety, které velitelé rozptýlili na mnoho míst celé frontové linie natolik, že části jednoho a téhož pluku dělila řada kilometrů. Ztráty na frontách, vyčerpání mužů a odchody dobrovolníků vytvořily v mnoha uskupeních vakuum, které se muselo zaplnit způsobem, jemuž se říkalo embrigader. Přeložit tento výraz jako včlenění do brigád není přesné. Šlo spíše o vytvoření jednotné struktury půlbrigád (demi-brigades, revolučního ekvivalentu pluků) pod velením chef de brigade (revoluční náhrada colonel, plukovníka), přičemž za ideální se považovala skladba nových batalionů (podjednotky půlbrigád) ze třetiny řadových vojáků (tedy veteránů) a dvou třetin dobrovolníků, tedy sloučení jednoho profesionálního a dvou dobrovolnických batalionů. Ve skutečnosti bylo řadových vojáků někdy jen deset procent a požadovaných početních stavů se dosáhlo pouze u menšiny půlbrigád.

V nově vytvořené řadové půlbrigádě (demi-brigade de bataille) se pak ke třem amalgámovaným batalionům přidávala dělostřelecká kompanie se šesti čtyřliberními děly (ráže se udávala podle váhy kule v librách, což bylo zhruba půl kilogramu).

Završení amalgámu jednotky mělo mít slavnostní a vlastenecký charakter, jako tomu bylo u 141. půlbrigády v bretonském Brestu. Zpráva jakobínského komisaře Dubois-Crancého o tom uvedla:

„Reprezentant lidu promluvil k jednotkám, vylíčil jim výhody bratrství, hrůzy despotismu a moc i blahodárnost republikánské vlády. Po tomto projevu byl velen rozchod a všichni vojáci, poddůstojníci i důstojníci se promísili a objímali zástupce lidu s tisíckráte opakovaným ,Ať žije jednota Francouzů, Ať žije republika!‘ (…) Pak se bubnovalo a každý zaujal zase svoje místo. Zástupce lidu jmenoval důstojníky, kteří mají vytvořit štáb půlbrigády,“ hlásil tento vládní zplnomocněnec do Paříže.[20]

Pak dostaly bataliony své zástavy a následovala nezbytná vojenská přísaha:

„Přísahejte, že udržíte svobodu, rovnost a Francouzskou republiku, jednu a nedělitelnou. (…) Přísahejte nenávist tyranům a všem jejich přisluhovačům.“

Dodejme, že první amalgám se týkal hlavně pěchoty (s teoretickou silou půlbrigády 1 029 mužů ve dvou batalionech a po druhém amalgámu 2 437 mužů ve třech batalionech), zasahoval ale i kavalerii. Tam vznikaly rovněž dobrovolnické jednotky, třebaže se většinou přirozenou cestou profesionalizovaly nebo s profesionálními jednotkami většinou samy splývaly.

Na základě zákona z 18. nivôsu roku IV. (7. ledna 1796) došlo k nadekretování druhého amalgámu (seconde réorganisation, second amalgame, deuxième formation). Šlo o obdobnou restrukturalizaci půlbrigád (smíšení s novými dobrovolníky) s ohledem na čerstvě formované regimenty, neboť Francouzská republika potřebovala vojáků čím dál víc.

Měla-li Francie na počátku republikánské éry ve zbrani 200 tisíc mužů, koncem roku 1793 už jich bylo 804 tisíc v celkem patnácti armádách.

Počáteční nedůvěra vojáků v první amalgám se rozplývala a Pion des Loches viděl se zadostiučiněním, jak o zařazení a hodnosti přicházejí samozvaní (přesněji zvolení) důstojníci, kteří, řečeno jeho slovy, nebyli dobří k ničemu a obdrželi šarže jen díky vlastenčení a revolučnímu křiklounství. Sám byl spokojen a po letech, kdy už patřil k 5. dělostřeleckému pluku, napsal:

„Pravidelnost ve službě, přísnost v disciplině, to vše se mi líbilo a já byl na svou novou uniformu hrdý mnohem víc, než bych býval byl na stejnokroj kapitána dobrovolníků.“

Revoluční vojsko se měnilo v armády republiky, které lze charakterizovat větami z týchž memoárů:

„V plucích už se nerozlišovalo mezi aristokraty a patrioty a naši velitelé v nás viděli jedině vojáky buď dobré, nebo špatné.“

Vojáci republiky

Koncem roku 1793 už to vypadalo, že revoluční armády přenesou definitivně válku z francouzského na cizí území. Nadšený vlastenec Girardon psal na papíře se záhlavím LIBERTÉ – EGALITÉ – FRATERNITÉ o bojích na Rýnu:

„Už týden se bijeme bez přestávky. Vyhnali jsme nepřátele ze dvou vsí, kde se pěkně opevnili. Kule o váze 27, 17, 13, 7 ani 4 libry nás už nevzrušují a s bataliony postupujeme vpřed útočným krokem. Tyhle boje byly na obou stranách pěkně tuhé a nepřítel ztratil, stejně jako my, hodně lidí. Zatlačujeme ho všude; právě teď se drží v lese Hagueneau. Celé noci táboříme pod širým nebem navzdory sněhu, dešti a ledu. Opravdové sansculotty nic nezlomí. Musíme Rakušany naučit, jak se tancuje Carmagnola a kterak se koupat v Rýnu. Jsme u nich tak těsně, že bychom se mohli navzájem škrábat na pr***. (…) Já se v tyhle dny bil jako pravý republikán; viděl jsem klesat tři, které jsem zabil, a nepočítám, kolik jich se staženými zadnicemi přede mnou uteklo…“

Zatímco vítězil a jásal, nedaleko od něj Chamborandští husaři prchali tak vyděšeně, že nechali na holičkách svého opěšalého důstojníka! Girardon se ho snažil z ohrožení vyvézt. Křikl na něj, ať se chytí ohonu jeho koně, leč důstojník nevydržel, byl u konce sil a pustil se, naštěstí už mimo dosah nepřátel a v relativním bezpečí…

„Musel jsem ho nechat v dešti kulí a kulek nepřátelských eskadron. Pádil jsem k regimentu, co prchal, nevybíravě na něj křičel, že to jsou zbabělci, když nechali svého důstojníka na holičkách. Znovu jsme se vrhli na nepřítele. Ten důstojník měl dvě rány od šavle, ne smrtelné. Mého koně v tom útoku trefila kulka dole do kopyta, není to ale nebezpečná rána.“

Girardon se vzápětí v jiném dopise vztekal, že civilní obyvatelé nemají revolučního ducha, neboť města a vsi (jimž se nebylo co divit…) odmítají vojáky živit a prodávají vše za nestydaté ceny:

„Nikde není bílý chléb k polévce, nic, jen komisárek. (…) Nemáme ani jediné tele, není rýže, nejsou svíčky, vše zmizelo, netuším kam. Venkovanům se platí za jejich produkty stříbrem. Jestlipak by nešlo pár z nich oholit svatou gilotinou, aby přišli k rozumu?“

Seržant Fricassé se ocitl na podzim roku 1793 jako dvacetiletý v obranných bojích mezi pevnostmi Maubeuge a Landrecies:

Pěšák a poddůstojník, kresba podle německé rytiny z roku 1796

„Postup Rakušanů, kteří na nás šli ze všech stran, jsme nemohli zastavit. (…) Po přiblížení nepřátel jsme spustili palbu po řadech a vedli ji po tři čtvrtě hodiny. Jejich děla, která nejprve ztratila jeden kanon a měla pár dělostřelců mrtvých i raněných, nás donutila podruhé k ústupu. Dvacet mužů našeho batalionu bylo vyřazeno z boje. Odřízli nám cestu; nezbylo nám než se ponořit do lesa a dostat se z toho, jak kdo svedl. (…) Úspěch jsme v naší první bitvě neměli velký.“

Mělo být ještě hůř. Fricassé se ocitl v obležené flanderské pevnosti Maubeuge, obránci ale na duchu neklesali a na výzvu, aby se vzdali, jinak že zemřou hlady, jejich velitel odsekl:

„Republikánům nic nechybí.“

Rakušané pak s jistou dávkou černého humoru vzkázali, že už takhle Francouzi pojídají koně, kteří co nevidět dojdou, a svých papírových asignátů že se nenajedí.

Armáda generála Jourdana ale Maubeuge z obležení vyprostila a 16. října porazila u Wattignies polního zbrojmistra Clerfayta, jenže vítězové si od hladu nepomohli. Bylo po sklizni, Rakušané sýpky i vesnické sklady vyprázdnili, a navíc jim zablokovali přístupy k vodě.

„Nezbylo nám než nabírat vodu z okopů, kam se chodila dělat potřeba. Déšť, který se bez přestání lil, z toho všeho vytvářel směsku. Mnozí z nás dostali následkem toho krvavé průjmy,“ poznamenal si Fricassé k datu 18. října.

S blížící se zimou válka utichla a teprve v květnu 1794 se zase začalo tvrdě bojovat:

„Před jednou vsí jsme se sešikovali k bitvě a zmocnili se jí, oni se ale vrátili z druhého konce. Děla na ně spustila kartáčovou palbu a oni nemohli dál. Dobrých osm hodin se z jedné i z druhé strany nepřestalo střílet. Když přišel večer, scházela nám munice a nezbylo než naši pozici vyklidit a přejít nazpět za Sambru. Ztratili jsme hodně lidí,“ psal náš seržant o jednom střetu z krvavé poziční války a dodal heroickou historku:

„V boji 5. prairialu u Grand-Reng bojoval občan Mercier, fyzilír Horiotovy kompanie, (…) s jedním rakouským husarem. Dva seky šavlí, jeden do hlavy, druhý do zápěstí, jej srazily k zemi.

,Vzdej se, ničemo!‘ povídá husar.

,Zbabělec by to udělal, já ale ne!‘ opáčil Mercier.

Zvedl se, uchopil pravačkou pušku, hlaveň opřel o zkrvavenou levou ruku, dal prst na spoušť a husara zabil. Rána, již ten opravdový republikán utržil, ale byla velmi nebezpečná. Měsíc nato na ni zemřel.“

Ke stejnému dni připsal odstaveček o kapitánu Caillacovi, kterému rozdrtila dělová koule nohu. Umíral tři týdny a před smrtí prohlásil:

„Můj život nic neznamená, za vítězství republiky bych ho dal tisíckrát!“

Připomněl i granátníka ze svého batalionu, kterému výbuch granátu rozerval břicho. Kamarádi jej chtěli odnést, on ale s vědomím marnosti odmítl:

„Nechte mě, přátelé, nechte mě umřít! Jsem spokojený, posloužil jsem vlasti.“

Slova o republice, vlasti a smrti se ctí zaznívala a budou zaznívat mnohokrát. Nebyla vylhaná. Pozdější Napoleonův maršál Soult, v roce 1794 revoluční generál válčící ve stejných místech jako seržant Fricassé, ve svých nedokončených memoárech výstižně napsal:

„Tyhle výrazy dávají představu o dobové frazeologii. Bez zábran jsme užívali velká slova, jimž se dnes posmívají, velké ale byly i naše činy, a na to by ti posměváčci neměli zapomínat.“

Nejednou zazní v dobových memoárech, denících a dopisech výkřik „Vítězství, nebo smrt!“, v boji určitě projev nahromaděné zuřivosti, adrenalinu, nepochybně ale podpořený vlastenectvím a přesvědčením, že Francouzi bojují za svou vlast, za svobodu, již jim revoluce přinesla, a možná i za ideály, které byli odhodláni přenést na bodácích za hranice, do jiných zemí, byť o to tamní obyvatelé zpravidla vůbec nestáli.

Nešlo jen o muže. Fricassé vzpomínal, jak potkal v roce 1795 ve vítězné bitvě u Fleurusu jednu bojující ženu:

„V tom památném dnu 8. messidoru [26. června] jedna nešťastnice, opuštěná a zanechaná v nuzotě svým chotěm, který emigroval, vstoupila se svým bratrem a převlečená do mužských šatů do naší kompanie.“

Že nebyla jediná, o tom svědčí jiný odstavec:

„Nepřátelští střelci, kteří získali jednu chvíli výhodu, na ty naše zaútočili a ona se v té mele ocitla vprostřed klubka Rakušanů. Dostala se z toho tak, že vystřelila z hlavy mozek tomu, co ji popadl, a přitom neustále opakovala, že se nevzdá. Ti tyrani jí slibovali, že budou brát ohled na její pohlaví a že jí nic víc než zajetí nehrozí. Ta žena sloužila se svým bratrem v 22. jezdeckém regimentu.“

Sestry Fernigovy pochodovaly proti Rakušanům s národní gardou z Mortange (u Valenciennes), aby doprovodily otce, který velel měšťanské jednotce; Félicité bylo roku 1792 šestnáct a Théophile osmnáct (i když se někdy píše o třinácti). Jejich přítomnost a obětavost prý vzbudily u Národních gard nadšení, které jim pomohlo odrazit několik nočních útoků. Generál Beurnonville pak oběma hrdinkám poblahopřál k umění „pobíjet muže“, v čemž pokračovaly u Valmy. Starší zajala u Jemmapes obrovitého uherského kavaleristu a velícímu generálovi jej triumfálně přivedla, což vzbudilo posměšky na zajatcovu adresu a prohloubilo obdiv k úspěšné válečnici. Téhož dne útočila ta mladší po boku vévody z Chartres (pozdějšího krále Ludvíka-Filipa) „s uzdou mezi zuby a s pistolemi v pěstích“. Konvent jí za odměnu věnoval koně, dekretem z 18. března 1793 vyhlásil, že se zasloužila o vlast, a nařídil na státní náklady obnovu jejího zničeného rodného domu.[21]

Před touto odbočkou zmíněná bitva u Fleurusu znamenala velké revoluční vítězství, počátek postupu přes Belgii do Nizozemí a zpoza Rýna do hloubi německých zemí. V závěru války s 1. protifrancouzskou koalicí dospěly francouzské armády až k hranicím Čech a dědičných zemí rakouských, pak ale ustupovaly zpět k Rýnu. Za to, že válka skončila pro Francouzskou republiku vítězně, vděčilo Direktorium jen vítězstvím v Itálii a mladému veliteli Italské armády Napoleonu Bonapartovi. Ten uzavřel v říjnu 1797 v severoitalském Campo Formiu mír, z něhož vyšla republika překvapivě silnější, s mnoha územními zisky, načež generál Bonaparte odplul v květnu 1798 za snem o orientální říši a pokoření Británie do Egypta.

Konskripce

Nedlouho poté, co Bonaparte opustil Francii, se začala formovat 2. protifrancouzská koalice a Direktorium pochopilo, že bude zanedlouho potřebovat spousty vojáků. Dobrovolnické schéma už se použít nedalo: hospodářské i sociální poměry v zemi budily pramálo nadšení a opětovné lidové či národní vzepětí očekávat nešlo. Vláda při hledání nových zdrojů sáhla po návrhu poslanců Delbrela a Jourdana na povinnou vojenskou službu všech Francouzů ve věku od 20 do 25 let. Jourdan-Delbrelův zákon (který pak platil ve Francii s malými změnami až do roku 1996) vstoupil v platnost 19. fructidoru roku VI republiky (5. září 1798) a v článku 1 říkal: „Všichni Francouzi jsou vojáci a musí bránit vlast.“

Článek 3 dodával: „Krom případu, kdy by byla vlast v nebezpečí, je pozemní armáda tvořena vstupy dobrovolníků a vojenskou konskripcí.“

Článek 24 ukládal administrativě všech obcí a správních okrsků pořizovat seznamy a tabulky, v nichž budou zapsáni všichni Francouzi, kteří dosáhli dvacátého roku věku.

V porovnání s ostatními zeměmi představovala konskripce z vojenského pohledu nesmírný krok kupředu a Francie byla první zemí, která ji zavedla. Všude jinde se armáda doplňovala jen verbováním či nucenými odvody. Habsburská monarchie ke konskripci přikročila už šest let po Francii, roku 1804, do jisté míry se Delbrel-Jourdanovým zákonem inspirovala a armáda císaře Františka I. (II.) tím získávala pět osmin mužstva; zbytek přicházel dobrovolně. Tato malá rakouská statistika se od francouzské nijak nelišila.[22]

Délku vojenské služby odvedenců stanovil Jourdan-Delbrelův zákon na pět let, první congés absolus, úplná propuštění, byla vydána v roce 1801 a odchody v důsledku ukončení prezenční služby skončily v květnu 1803, kdy znovu propukla válka s Velkou Británií. Pak byla délka prodloužena na osm let, služba se ale stala fakticky neomezenou s odůvodněním, že se Francie nachází ve válečném stavu. To navzdory všem mírům trvalo až do Napoleonovy abdikace v roce 1814, neboť vždy nějaké válčiště zbývalo. Ustálilo se však pravidlo, že po desetileté službě měl voják na vybranou: buď mohl za lepších podmínek dál sloužit, nebo byl vyřazen; po pěti letech dostal novou nabídku a po dalších pěti letech ještě jednu. Tito délesloužící vojáci a poddůstojníci pobírali vyšší služné a odlišovali se služebními proužky na rukávu (jeden za deset let).

Konskripční model sice přinesl pro danou věkovou kategorii všeobecnou brannou povinnost, neodváděl ale celé ročníky, jen určité počty. Města a vesnické obvody dostávaly předepsané kvóty, zprvu poměrně nízké. Ještě na počátku napoleonských válek se odváděl na venkově každý patnáctý a ve městě každý sedmý z mladíků na seznamech.

Ti, jichž se konskripce týkala, dostali od starosty výzvu, aby se v určité lhůtě zapsali do seznamů, které se pak týden dopředu zveřejnily. V den odvodů se všichni obeslaní mladíci shromáždili na určeném veřejném prostranství před konskripční komisí. Na vhodném prostranství, nejčastěji na náměstí před radnicí, stála girlandami a trikolorami vyzdobená tribuna s pódiem, kolem prostoru vyhrazeného odvedencům se tísnili rodiče, příbuzní i dívky rekrutů a na pokyn prefekta, opásaného trojbarevnou šerpou, se začalo konat losování. Dlouhý zástup mladíků se zvolna posunoval po schůdcích na pódium před stolky, kde stála nádoba či urna. V ní ležely žetony nebo papírky s čísly: kolik odvedenců, tolik čísel. Měla-li být odvedena třeba stovka, stal se brancem každý, kdo si vytáhl číslo od jedné do sta. Kdo vylosoval číslo vyšší, unikl. V písni La Milice, kterou v Anjou složil nějaký neznámý nešťastník, je celý postup shrnut do několika slok:

„Odvodů den nám nastává / Už rekruti se schází. / Muzika ryčně vyhrává / až z toho v zádech mrazí.

Až z toho po zádech jde mráz, / že taky musím v řadě stát. / Teď už to půjde ráz na ráz. / Za chvíli budem losovat.

Za chvíli začnem losovat / a každý bude vědět hned, / jestli být smutný či se smát. / Za dobré číslo dal bych svět.

Za dobré číslo dal bych svět. / Srdce mi v krku skáče. / Já jsem si vytáh’ číslo pět. / Má milá už jen tiše pláče.

Já jsem si vytáh’ číslo pět. / Mé milé slzy kanou. / Osuš si tvář a za pět let / řeknu ti možná: Nashledanou.“ [23]

Po losování následovala prověrka, zda je odvedenec skutečně tím, kým má být, a poté prohlídka, spočívající v zjištění, zda dotyčný není zmrzačený, hluchoněmý, nevidomý nebo nekulhá, a přeměření výšky bosých mládenců. Kdo měřil méně než 1,598 metru, byl služby zproštěn; v prosinci 1804 se výška snížila na 1,544 metru (ve starých mírách na 4 stopy 9 palců). Lékař pohlížel podrobněji jen ty, kteří před komisí tvrdili, že mají nějakou chorobu či skrytou vadu. Špatný, nebo dokonce chybějících chrup, kvůli němuž nemohl odvedenec trhat v papíru balené patrony, nebyl důvodem k propuštění, protože takový mladík se dal zařadit minimálně k vozatajstvu, zdravotní službě či k dalším nebojovým jednotkám.

V pozdějších letech a na podkladě výnosů z prvních let císařství se prověřovaly státem určené písemné doklady, které mohly odvedence služby v určitých případech zbavit. Jednalo se o toho, kdo už měl v armádě odvedeného bratra, o jediného syna vdovy, nejstaršího bratra dětí-sirotků, syna otce nad 71 let věku, který se musí živit rukama, atd. Uvedené případy ale musel potvrdit písemně starosta a místopřísežně tři svědci, otcové rodin, kteří měli někoho z dětí rovněž v armádě.

Obecné instrukce z roku 1811 uváděly 39 případů, kdy mohl být rekrut propuštěn. Figurovaly mezi nimi ztráta nosu, paže, nohy, oka, pohlavního údu, varlat, píštěl, hluchota, němota, epilepsie, demence a další formy duševních nemocí, dna, hrb či rachitické plíce.

Službě se šlo vyhnout studiem nebo sňatkem a rekruti se zhusta ženili, museli tak ale učinit ještě před vyhlášením odvodu. Z roku 1812 je zaznamenán případ sňatku třiadvacetiletého mladíka s jednasedmdesátiletou vdovou…

Revoluční důstojníci dělostřelectva v roce 1802 (Augsburger Taffel)

Dokumenty a zejména dopisy vojáků dokládají, že do konskripce mohl spadnout i otec rodiny, pokud nebyl řádně oddán. To byl také případ Henriho Josepha Fraigneuxe z Lutychu, který žádal prefekta o trvalou dovolenku, přičemž psal ve 3. osobě:

„Důvody jsou tyto: když byl odveden, musel opustit ženu se dvěma dětmi. Když odcházel, byla jeho žena těhotná a porodila o pět měsíců později.“

Nedostal ji a nakonec 19. března 1813 dezertoval.[24]

I v případě vylosování „špatného čísla“ si šlo koupit náhradníka mezi nuznými existencemi bez budoucnosti či chudými synky, pro které znamenalo vojsko alespoň oblečení, stravu a občas i postel pod střechou. V roce 1804 se za něj platilo kolem 1 800 franků, koncem císařství cena stoupla na 4 000 franků, pak dokonce až na 6 000 franků. Někteří si z toho udělali slušnou živnost, neboť se dali koupit i několikrát. Jako ve všech časech, kdy platila branná povinnost, existovaly případy sebezmrzačení, nebo alespoň předstírání choroby s pomocí intoxikace prostředky, z nichž některé nechaly trvalé následky. Výjimkou nebyly ani divadelní etudy, kdy dotyčný hrál duševně chorého, osobu s těžkým revmatismem atd.

Snaha vyhnout se konskripci vedla nejednou k udavačství a mnozí prefektuře psali, že se ten a ten vyhýbá službě, předstírá nemoc atd. Udavač se zpravidla chtěl sám službě vyhnout a nejednou tvrdil, že on by byl jako dobrý občan užitečnější doma u policejních složek.[25]

Chudým, kteří neměli na náhradníka, zbývalo několik riskantnějších možností, z nichž tou první bylo, že k losování jednoduše nepřišli. Příkladem může být konskripce z 15. června 1802, k níž se mělo na Place des Vosges v Paříži dostavit 244 mládenců a přišlo jich jen pětadvacet.

Po vylosování zbývala už pouze dezerce, věc náramně prostá, neboť rekruty hned po losování nikdo nikam neodváděl a k určené jednotce do stanovené posádky přicházeli až po určitém čase. V VII. roce republiky, tj. roku 1798, se z 200 tisíc rekrutů přihlásilo v kasárnách jen 50 tisíc mladíků.[26] Příčinou byla rostoucí laxnost a neschopnost vlády Výkonného direktoria, o rok později však přišel brumairový převrat generála Bonaparta, po němž následoval nový režim konzulátu. Generál v čele státu si už s konskripcí a rekruty, které nutně potřeboval do války s 2. protifrancouzskou koalicí, poradil.

Tu a tam se odvádění či odvedenci vzbouřili tak, jako tomu bylo v únoru 1804 v Chartres, kde byli zabiti tři žandarmové. Viníky obyvatelé skryli a nevydali. V 6. pařížském okrsku se roku 1802 servali rekruti s dragouny, kteří je chtěli hned odvést; dragouni použili zbraně a výsledkem bylo dvacet mrtvých a pětadvacet raněných.

Dezertér měl mizivou šanci, neboť celou Francií projížděly četnické patroly, které zběhy a muže vyhýbající se odvodu chytaly. Zatýkaly každého, kdo se jim zdál podezřelý, zejména ty, kteří byli oblečeni v kusech uniforem a nemohli se prokázat cestovním rozkazem.

Konskripce, které připravovaly řadu rodin o dědice a případné živitele, představovaly zejména na venkově nenáviděnou záležitost, nelze ale tvrdit, že by se kvůli nim města a venkov vylidňovaly. Odvody činily v letech Napoleonova císařství (1804–1814; roku 1815 už konskripce neproběhla) zhruba 7 % osob daných věkových kategorií, zatímco v letech 1. světové války dosáhly 20 %.

KONSKRIPCE V DOBĚ CÍSAŘSTVÍ

ROK

OSOB

UDÁLOST/TAŽENÍ

1805

75 800

Válka s 3. koalicí

1806

83 760

Pruské tažení

1807

160 000

Polské tažení

1808

175 225

Španělsko a Portugalsko

1809

36 000

Dunajské tažení

1810

500

–

1811

242 106

Příprava na ruské tažení

1812

206 944

Doplnění a obnova armády

1813

1 195 000

Saské tažení

CELKEM

2 175 335

Pramen: Pigeard: L’Armée de Napoléon, Wilkin: Fighting for Napoléon

Table of Contents

Proč válčili?

I. ZROZENI REVOLUCÍ

První tažení časem

Vlast je v nebezpečí!

Ať žije národ

Nová armáda

Vojáci republiky

Konskripce

II. NEJLEPŠÍ ARMÁDA NA SVĚTĚ

III. VZNEŠENOST A BÍDA VOJENSKÉHO ŽIVOTA

IV. PLAMENY VÁLKY A ŽÁR BITVY

V. K HOŘKÉMU KONCI