Martin Seligman

VZKVÉTÁNÍ

Nové poznatky o podstatě štěstí a duševní pohody

Copyright: Martin Seligman, Ph. D. © 2011

All rights reserved.

Podle anglického originálu Flourish: A Visionary New Understanding of Happiness and Well-being vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2014. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odborná spolupráce Alena Slezáčková

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Tvorba obrazových příloh Vojtěch Kotous

Obálka Jan Kvasnička

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-vzkvetani]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

© Jan Melvil Publishing, 2014, 2018

ISBN 978-80-87270-91-2

Tuto knihu věnuji svým dvěma nejmladším dcerám,

Carly Dylan Seligmanové

a

Jenny Emmě Seligmanové

S láskou táta

PŘEDMLUVA

Tato kniha vám pomůže vzkvétat.

Tak jsem to nakonec přece jen řekl.

Celý život jsem se při práci podobným neopatrným slibům vyhýbal. Jsem přece vědec, navíc značně konzervativní. K vyslovení těchto slov mě však přiměla skutečnost, že se zakládají na pečlivém vědeckém přístupu: statistických testech, validovaných dotaznících, řízených experimentech a velkých reprezentativních vzorcích. Na rozdíl od populární psychologie a většiny literatury o osobním rozvoji mohou lidé mým knihám věřit, protože jejich základem je věda.

Od doby vydání mé poslední knihy (Authentic Happiness, 2000; česky Opravdové štěstí, Ikar, 2003) jsem poněkud změnil názor na cíle psychologie a – což je ještě důležitější – i psychologie samotná se změnila. Po většinu svého profesního života jsem se zabýval uznávaným cílem psychologie: ulevit člověku v duševním utrpení a odstranit z jeho života podmínky, které mu toto utrpení způsobují. Což může být, popravdě řečeno, někdy pěkně úmorná práce. Když si psychologii utrpení berete k srdci – což musíte, zabýváte-li se depresemi, alkoholismem, schizofrenií, traumaty a celou paletou dalších trápení, jež představují výchozí materiál „běžné psychologie“ – začne i vaše duše trpět. Děláme všechno možné i nemožné, abychom v rámci běžné psychologie zlepšili duševní pohodu našich klientů, ale běžná psychologie pro své terapeuty – pro jejich duševní pohodu – mnoho nedělá. Pokud se u terapeuta projeví nějaká změna, obvykle jde o známky deprese.

Měl jsem možnost podílet se na dramatických změnách, při kterých se v rámci psychologie utvořilo vědecké a profesní hnutí zvané pozitivní psychologie. V roce 1998 jsem jako prezident Americké psychologické asociace (APA) vyzýval k tomu, aby psychologie rozšířila svůj uznávaný cíl o nový záměr: zkoumat, pro co stojí za to žít, a vytvářet podpůrné podmínky pro život, který stojí za to žít. Cíl pochopit duševní pohodu a vytvořit pro ni podpůrné životní podmínky není v žádném případě totožný s cílem pochopit duševní utrpení a eliminovat vlivy, které ho způsobují. V tomto okamžiku se již několik tisíc lidí po celém světě snaží tyto cíle prosadit. A já budu vyprávět jejich příběh, nebo přinejmenším veřejnou stránku jejich příběhu.

Je ale potřeba zmínit i tu soukromou část. Pozitivní psychologie činí lidi šťastnějšími. Vyučování pozitivní psychologie, výzkumy v oblasti pozitivní psychologie, použití pozitivní psychologie v praxi při koučingu nebo psychoterapii, zadávání cvičení z pozitivní psychologie třídě deváťáků, výchova malých dětí v souladu s pozitivní psychologií, vzdělávání výcvikových instruktorů ohledně posttraumatického rozvoje, setkání s jinými pozitivními psychology nebo jen čtení o pozitivní psychologii – to všechno činí lidi šťastnějšími. Lidé, kteří se zabývají pozitivní psychologií, jsou lidmi s nejvyšší mírou duševní pohody, jaké jsem kdy poznal.

Obsah samotný – štěstí, zaujetí činností, smysluplnost, láska, vděčnost, úspěch, osobní rozvoj, lepší vztahy – představuje základ optimálního lidského prospívání – vzkvétání. Když zjistíte, že můžete mít více těchto věcí, váš život se změní. Když budeme mít na zřeteli vizi optimálního prospívání budoucí lidské společnosti, život nás všech se změní.

Tato kniha, jak doufám, zvýší vaši duševní pohodu – a to vám pomůže vzkvétat.

ČÁST 1

NOVÁ POZITIVNÍ PSYCHOLOGIE

1

Co je to duševní pohoda

Způsob, jakým pozitivní psychologie jako obor nabrala tempo, zůstával doposud zahalen tajemstvím. Když mě v roce 1997 zvolili prezidentem Americké psychologické asociace, objem e-mailů se mi ztrojnásobil. Telefon zvedám jen zřídka a klasické dopisy už nepíšu vůbec, ale protože bridž se na internetu hraje dvacet čtyři hodin denně, na e-maily odpovídám opravdu rychle a svědomitě. Jsou přesně tak dlouhé, kolik stihnu napsat v časovém úseku, kdy můj spoluhráč hraje a já mám jako takzvaný tichý hráč karty „vyložené na stole“. (Mám adresu seligman@psych.upenn.edu, a pokud vám nebude vadit jednovětná odpověď, klidně mi napište.)

Koncem roku 1997 mi ale přišel e-mail, který mě opravdu překvapil, a tak jsem si ho založil do složky „Cože?“. Stálo v něm pouze: „Nechtěl byste zajet do New Yorku a navštívit mě?“ A místo podpisu jen iniciály. O pár týdnů později jsem se na jednom večírku potkal s Judy Rodinovou, tehdejší prezidentkou Pensylvánské univerzity, kde již čtyřicet let vyučuji. Dnes zastává Judy funkci prezidentky Rockefellerovy nadace. Když jsem nastoupil do prvního ročníku doktorského studia psychologie na Pensylvánské univerzitě, Judy již byla v posledním ročníku; oba jsme pracovali ve výzkumné laboratoři profesora psychologie Richarda Solomona. Brzy jsme se spřátelili a já jsem později s obdivem a trochou závisti sledoval, jak se Judy v mimořádně mladém věku vyšvihla do funkce prezidentky Východní psychologické asociace, pak do funkce vedoucí katedry psychologie na Yaleově univerzitě, děkanky a prorektorky tamtéž a posléze prezidentky Pensylvánské univerzity. V mezičase jsme dokonce zvládli spolupracovat na studii, která zkoumala vztah mezi optimismem a silnějším imunitním systémem u seniorů; v té době řídila Judy rozsáhlý projekt MacArthurovy nadace o psychoneuroimunologii, který se zabýval způsoby, jak psychologické události ovlivňují neurální události, jež zase ovlivňují imunitní systém.

„Neznáš někoho s iniciálami ‚PT‘, kdo by mi mohl poslat mail a pozvat mě do New Yorku?“ zeptal jsem se Judy, která zná každého, kdo něco znamená.

„Jeď a zjisti, kdo to je!“ neváhala s odpovědí.

Za dva týdny jsem již opravdu stál před neoznačenými dveřmi v osmém patře malé nenápadné kancelářské budovy na dolním Manhattanu. Byl jsem uveden do stroze zařízené místnosti bez oken, kde se nacházeli dva šedovlasí pánové v šedých oblecích a jeden telefon zapnutý na hlasitý odposlech.

„Pracujeme jako právníci pro jednu anonymní nadaci,“ vysvětlil jeden z nich, který se představil jako PT. „Vyhledáváme úspěšné osoby – a vy jste úspěšný. Chtěli bychom vědět, jaký výzkum byste chtěl provádět a jaké stipendium byste k tomu potřeboval. Nezapojujeme se do řízení projektů. Avšak hned na počátku vás musíme varovat, že pokud odhalíte naši identitu, jakékoliv fondy, které vám přislíbíme, budou pozastaveny.“

V rychlosti jsem právníkům a telefonu popsal jednu ze svých iniciativ v rámci Americké psychologické asociace, která se týkala etnopolitických válečných konfliktů (tedy nic, co by mělo co do činění s pozitivní psychologií) a řekl jsem, že bych chtěl uspořádat setkání asi čtyřiceti předních osobností, které se zabývají genocidou. Chtěl jsem zjistit, kdy k ní dochází a kdy ne, a to na základě porovnání podmínek prostředí asi desítky případů genocidy, ke kterým došlo během dvacátého století, a asi padesáti situací natolik naplněných nenávistí, že ke genocidě podle všeho mělo dojít, ale nedošlo. Pak bych dal jako editor dohromady knihu o tom, jak se budeme moci genocidě v 21. století vyhnout.

„Děkujeme za informaci,“ řekli asi po pěti minutách. „Až se vrátíte k sobě do kanceláře, mohl byste nám poslat jednostránkové shrnutí? A nezapomeňte uvést požadovaný rozpočet.“

Za dva týdny se mi na stole objevil šek na 120 tisíc dolarů. Byl to pro mě šok v kladném slova smyslu. Na veškeré akademické výzkumy musíte podávat žádosti o granty, což jsou únavné zdlouhavé procesy plné byrokracie, zbytečného zdržování, otravných revizí a předělávání, které většinou skončí zamítnutím nebo přinejlepším schválením, ale s žalostně ořezaným rozpočtem.

Zorganizoval jsem týdenní konferenci, jak jsem plánoval, a za místo konání jsem zvolil symbolicky Derry v Severním Irsku. Zúčastnilo se jí čtyřicet akademiků, králů a královen oboru etnopolitického násilí. Kromě dvou osob se všichni znali ze společenskovědeckých kruhů. Jedním z těch dvou byl můj tchán Dennis McCarthy, britský průmyslník na penzi. Druhým byl pokladník oné anonymní nadace, který dříve působil jako profesor strojírenství na Cornellově univerzitě. Dennis mi později řekl, že se nikdy nesetkal s tak příjemnými lidmi. A v roce 2002 skutečně vyšla kniha Ethnopolitical Warfare (Etnopolitické válečné konflikty), kterou jsem editoval spolu s Danielem Chirotem. Je zajímavá, ale kvůli ní o tom nevyprávím.

Již jsem na štědrou nadaci, jejíž jméno jsem se nedověděl, skoro zapomněl, když mi – asi za půl roku – zavolal pokladník nadace.

„Ta akce v Derry byla výborná, Martine. Poznal jsem tam dva vynikající lidi, toho lékařského antropologa Melvina Konnera a taky pana McCarthyho. Jak se mu vede mimochodem? A co byste chtěl udělat příště?“

„Příště?“ skoro jsem se zakoktal, vůbec jsem nebyl připraven požádat o nějaké další fondy. „No, uvažuji nad něčím, co jsem nazval ‚pozitivní psychologie‘,“ a asi minutu jsem vysvětloval, o co jde.

„Tak nechcete za námi přijet do New Yorku?“ řekl.

Toho rána, když jsem se chystal na cestu do New Yorku, mi má žena nachystala nejlepší bílou košili. „Vezmu si raději nějakou normální,“ řekl jsem při vzpomínce na skromnou kancelář na dolním Manhattanu. Kancelářská budova se však změnila v jednu z nejluxusnějších na Manhattanu a místnost v nejvyšším patře byla teď velká a prosklená – nicméně stále tam seděli jen dva právníci s telefonem na hlasitý odposlech a na dveřích nebylo žádné označení.

„Co to je ta pozitivní psychologie?“ zeptali se. Po zhruba deseti minutách vysvětlování mě vyprovodili a dodali: „Až se vrátíte k sobě do kanceláře, pošlete nám laskavě třístránkové shrnutí. A nezapomeňte uvést požadovaný rozpočet.“

Za měsíc nato se mi na stole objevil šek na 1,5 milionu dolarů.

Konec tohoto příběhu je stejně podivuhodný jako jeho začátek. Pozitivní psychologie začala díky těmto financím prospívat a anonymní nadace musela úspěch zaznamenat, protože za dva roky jsem dostal od pana PT další jednořádkový e-mail.

„Je dimenze Mandela–Milošević kontinuem?“ stálo v něm.

„Hmm… co by to mohlo znamenat?“ uvažoval jsem. Ale protože jsem už věděl, že se nejedná o žádného blázna, vážně jsem se nad problémem zamyslel a poslal panu PT obsáhlou vědeckou odpověď, kde jsem shrnul vše, co je známo o povaze a rozvoji světců a zloduchů.

„Nechtěl byste za námi přijet do New Yorku?“ zněla jeho odpověď.

Tentokrát jsem měl na sobě svou nejlepší bílou košili a na dveřích byl nápis „Atlantic Philanthropies“. Ukázalo se, že nadace vznikla darem jediného štědrého muže, Charlese Feeneyho, který svůj majetek (pět miliard dolarů) získal z podnikání v oblasti duty free obchodů a celý jej věnoval správcům nadace pro realizaci obecně prospěšných projektů. Kvůli požadavku amerického práva musela mít nadace nějaké veřejné jméno.

„Chtěli bychom, abyste shromáždil přední vědce a akademiky a společně odpověděli na otázku Mandela–Milošević ve všech jejích aspektech, od genetiky po politické vědy a sociologii dobra a zla,“ řekli. „A hodláme vám na realizaci dát dvacet milionů dolarů.“

To bylo hodně peněz, rozhodně mimo moji běžnou příjmovou úroveň, a tak jsem se do projektu zakousl. Velmi silně. Během dalších šesti měsíců jsme spolu s oběma právníky pořádali schůzky s předními vědci a specialisty a dali jsme dohromady hrubý návrh projektu. Ten měl být další týden prezentován správní radě nadace pro finální odsouhlasení. Návrh obsahoval i některé velmi pokročilé vědecké metody.

„Je nám to hrozně trapné, Martine,“ sdělil mi PT telefonicky, „správní rada náš projekt zamítla – to se stalo poprvé v historii nadace. Nelíbila se jim ta genetická část. Prý by to bylo příliš politicky výbušné.“ Během jednoho roku oba tito skvělí správci prospěšných projektů – postavy jako vystřižené z televizního seriálu Milionář, který jsem jako teenager s nadšením sledoval a kde se vždy na začátku dílu objevila tato osoba na prahu nějakého obyčejného člověka s šekem na milion dolarů – ze své funkce v nadaci odešli.

Sledoval jsem prospěšnou činnost, kterou nadace Atlantic Philanthropies realizovala během následujících tří let – financovali různé projekty v Africe, projekty na podporu seniorů, Irska nebo školství – a rozhodl jsem se zavolat jejímu novému generálnímu řediteli. Telefon vzal osobně a v tónu jeho hlasu jsem již slyšel, jak se připravuje reagovat na další z řady žádostí o finanční podporu.

„Volám vám, jen abych poděkoval a požádal vás, abyste vyjádřil mé hluboké díky panu Feeneymu,“ začal jsem. „Objevili jste se právě včas a vaše investice do nekonvenční myšlenky na psychologii zaměřenou na kladné stránky života byla velmi užitečná. Pomohli jste nám v okamžiku zrodu a dnes již žádné další fondy nepotřebujeme, protože obor pozitivní psychologie se dokáže financovat sám. Ale bez Atlantic Philanthropies by se to nikdy nepodařilo.“

„Tak takový telefonát jsem ještě nikdy neměl,“ odpověděl ředitel s překvapením v hlase.

Zrod nové teorie

Setkání s onou anonymní nadací patřilo za deset let mého působení v oboru pozitivní psychologie k tomu nejdůležitějšímu a v této knize bych chtěl popsat, co všechno to přineslo. Abych vysvětlil, čím se pozitivní psychologie stala, musím začít tím, co je to pozitivita a optimální prospívání – respektive uvést svůj radikálně změněný pohled na ně. Především musím vysvětlit svůj nový pohled na to, co je to štěstí.

Thales z Milétu se domníval, že základem všeho je voda.

Aristoteles se domníval, že všechny činy člověka směřují k tomu, aby dosáhl štěstí.

Nietzsche se domníval, že všechny činy člověka směřují k tomu, aby získal moc.

Freud se domníval, že všechny činy člověka směřují k tomu, aby se vyhnul úzkosti.

Všichni tito velikáni se dopustili velkého omylu zvaného monismus, kdy se všechny lidské motivy zredukují pouze do jediné věci. Monismus poskytuje velkou výhodu v tom, že pracuje s nejmenším možným počtem proměnných, a tak dokonale splňuje podmínku logické „úspornosti“, filozofického principu, který tvrdí, že nejsprávnější odpovědí je ta nejjednodušší odpověď. Ale logická úspornost má i svou dolní mez: existuje-li příliš málo proměnných na to, aby vysvětlily bohaté nuance určitého jevu, nebude ve výsledku vysvětleno nic. Pro teorie těchto čtyř velikánů je monistický přístup fatální.

Z výše popsaných případů monismu se můj původní názor nejvíce blížil Aristotelovi – tedy že vše, co děláme, děláme proto, abychom byli šťastní. Ve skutečnosti ale slovo štěstí nemám moc rád, protože je tak nadužívané, že téměř ztratilo svůj význam. Pro vědu je tento termín obtížně uchopitelný a stejně tak pro jakoukoliv praktickou aplikaci, například ve vzdělávání, v terapii, ve státní politice nebo jen při snahách o změny v osobním životě. Prvním krokem v pozitivní psychologii proto musí být „rozpustit“ monismus štěstí a transformovat jej do použitelnějších termínů. Pro další úvahy je to naprosto zásadní věc, kterou nevyřeší jen nějaké slovní hříčky. Pochopení štěstí vyžaduje řádnou teorii, a v této kapitole chci proto naformulovat svoji novou teorii.

„Tvoje teorie z roku 2002 nemůže být správná,“ prohlásila Senia Mayminová, když jsme se bavili o mé předchozí teorii obsažené v Úvodu do pozitivní psychologie, zahajovací přednášce magisterského studia aplikované pozitivní psychologie v roce 2005. Senii je třicet dva let, vystudovala na Harvardu matematiku s červeným diplomem, umí plynně rusky a japonsky a spravuje svůj vlastní investiční fond. Hlavně ale může sloužit jako ukázkový příklad pozitivní psychologie. Její úsměv dokáže proteplit i ponuré třídy v hlavní budově Huntsman Hall ekonomické fakulty Wharton School na Pensylvánské univerzitě, které studenti přezdívají Death Star (Hvězda smrti). Studenti v tomto magisterském programu jsou opravdu mimořádní: třicet pět úspěšných dospělých osob z různých koutů světa, které jednou za měsíc přiletí do Filadelfie na třídenní „hostinu“, na níž se servírují novinky z oboru pozitivní psychologie a uvádějí možnosti jejich použití napříč profesemi.

„Teorie z roku 2002 v knize Opravdové štěstí má být teorií o tom, jak se lidé rozhodují, co si volí. Jenže v té teorii je díra – úplně opomíjí úspěch a mistrovství. Lidé se někdy snaží něčeho dosáhnout jen pro úspěch samotný,“ pokračovala Senia.

A to byl okamžik, kdy jsem začal o štěstí přemýšlet jinak.

Když jsem před deseti lety napsal knihu Opravdové štěstí, chtěl jsem ji nazvat Pozitivní psychologie, ale nakladatel si myslel, že když bude v názvu slovo „štěstí“, bude se kniha lépe prodávat. Dokážu si u nakladatelů prosadit nejrůznější nápady a požadavky, ale nikdy ne ohledně titulu knihy. A tak jsem měl najednou to slovo na krku. (Nemám rád ani slovo opravdový, které se v našem světě nafouklých eg tak často používá spolu se slovem já.) Základní problém s názvem knihy a „štěstím“ nespočíval jen v tom, že „štěstí“ nedokonale vysvětluje naše volby, ale že pro moderního člověka slovo „šťastný“ okamžitě znamená radostnou náladu, veselost, optimismus a úsměv. Kdykoliv se také pozitivní psychologie objevila v médiích, doprovázela ji díky titulu knihy s otravnou pravidelností image rozesmátých tváří.

Historicky „štěstí“ není tak těsně spjato s hédonickými prožitky – pocity veselosti či radosti mají daleko k tomu, co Thomas Jefferson deklaroval jakožto věc, o kterou máme právo usilovat – a ještě dále mají k tomu, co je podle mého pojetí cílem pozitivní psychologie.

Původní teorie: Opravdové štěstí

V mém pojetí se pozitivní psychologie týká toho, co volíme kvůli věci samotné. Nedávno jsem si například nechal na letišti v Minneapolis udělat masáž zad, protože jsem na to měl chuť, věděl jsem, že mi udělá dobře. Rozhodl jsem se pro masáž kvůli masáži samotné, ne proto, že by to mému životu dávalo větší smysl, nebo z nějakého jiného důvodu. Často se pro něco rozhodneme, protože nám to přinese dobrý pocit; ale je důležité si uvědomit, že stejně často činíme volby, při kterých nebereme v úvahu, jak se budeme v jejich důsledku cítit. Včera večer jsem se rozhodl, že půjdu na klavírní předehrávku svého šestiletého syna, a rozhodl jsem se tak ne proto, že by mi to přineslo pěkný zážitek (ten byl naopak trýznivý), ale protože je to moje rodičovská povinnost a součást toho, co dává mému životu smysl.

Podle teorie v knize Opravdové štěstí lze lidské štěstí analyzovat ve třech úrovních: první úrovní jsou pozitivní emoce, druhou úrovní je zaujetí určitou činností (angažovanost) a třetí úrovní je pocit smysluplnosti. Každou z těchto tří složek lze lépe definovat a přesněji měřit než pouhé „štěstí“. První složka, pozitivní emoce, které pociťujeme, mohou mít podobu radosti, nadšení, extáze, vřelosti, spokojenosti a podobně. Pro život, ve kterém se daří klást důraz na tyto prožitky, používám termín „příjemný život“.

Druhá složka, zaujetí či angažovanost, se týká takzvaného flow (plynutí): jde o totální zaujetí určitou činností, kdy člověka daná činnost úplně pohltí. Život vedený s těmito cíli nazývám „angažovaným životem“. Plné zaujetí se od pozitivních emocí odlišuje, je vlastně jejich opakem; když se někoho plně zaujatého svou činností zeptáte, na co myslí nebo jaké má pocity, obvykle řekne „na nic“ nebo „žádné“. Ve stavu flow se ztotožníme s předmětem své aktivity. Domnívám se, že soustředěná pozornost, kterou stav flow vyžaduje, spotřebuje veškeré naše kognitivní a emoční zdroje, jež obvykle vytvářejí myšlenky a pocity.

Ke stavu flow nevedou žádné zkratky. Musíte naopak zapojit své nejlepší vlohy a schopnosti, abyste tohoto stavu dosáhli. K pozitivním emocím se lze dopracovat různými zkratkami (můžete masturbovat, jít na nákupy, vzít si nějakou drogu nebo koukat na televizi), což je další rozdíl mezi zaujetím a pozitivními emocemi. Pro dosažení zaujetí (stavu flow) je tudíž velmi důležité umět identifikovat své silné stránky a naučit se je ve svém životě více využívat (authentichappiness.org).

Existuje ale ještě třetí složka štěstí, kterou je smysluplnost. Při hře bridže se běžně dostávám do stavu flow, ale když se po dlouhém turnaji podívám do zrcadla, přepadne mě obava, zda jen nemarním čas, zda mi život neproplouvá mezi prsty. Úsilí o prožitek flow a o příjemné prožitky bývají často samotářskými solipsistickými snahami. Lidské bytosti však nevyhnutelně potřebují vnímat i smysl a účel svého života. Smysluplný život znamená, že je člověk součástí něčeho většího, co jej přesahuje, nebo že člověk něčemu takovému slouží. A lidská společnost vytváří řadu pozitivních institucí, které mu toto umožňují: náboženství, politické strany, ekologické skupiny, skautské oddíly nebo rodinu.

Toto je tedy ve stručnosti teorie opravdového štěstí: pozitivní psychologie se týká štěstí v jeho třech dimenzích – pozitivních emocí, zaujetí a smysluplnosti. Seniina námitka vykrystalizovala z deseti let vyučování, promýšlení a testování této teorie a přinutila mě rozvíjet teorii dále. Počínaje onou říjnovou přednáškou v Huntsman Hall jsem změnil svůj názor na to, co je to pozitivní psychologie. Také jsem změnil názor na to, které prvky zahrnuje a co by mělo být jejím cílem.

Teorie opravdového štěstí

Teorie duševní pohody

Ústřední téma: štěstí

Ústřední téma: osobní pohoda

Měří se: životní spokojenost

Měří se: pozitivní emoce, zaujetí, smysluplnost, pozitivní vztahy, úspěšný výkon

Cíl: zvýšit spokojenost se životem

Cíl: zvýšit míru optimálního prospívání prostřednictvím zvýšení pozitivních emocí, angažovaného zaujetí, smysluplnosti, pozitivních vztahů a úspěšného výkonu

Od teorie opravdového štěstí k teorii duševní pohody

Dříve jsem si myslel, že ústředním tématem pozitivní psychologie je štěstí, že hlavním kritériem pro měření štěstí je spokojenost se životem a že cílem pozitivní psychologie je zvýšit tuto životní spokojenost. Dnes si myslím, že tématem pozitivní psychologie je duševní pohoda, že hlavním kritériem pro měření duševní pohody je míra optimálního prospívání (anglicky flourishing; odtud pramení volnější termín vzkvétání) a že cílem pozitivní psychologie je zvýšit míru prospívání. Tato teorie, kterou nazývám teorií duševní pohody (well-being theory), se od teorie opravdového štěstí značně odlišuje a tyto rozdíly si zaslouží vysvětlení.

V teorii opravdového štěstí se časem ukázala tři slabá místa. První spočívá v tom, že převažující populární představa „štěstí“ je až příliš svázána s dobrou náladou. Pozitivní emoce tvoří základní význam pojmu štěstí. Kritikové přesvědčivě namítají, že teorie opravdového štěstí svévolně štěstí redefinuje tak, že pozitivní emoce doplňuje o angažované zaujetí a smysluplnost. Ani zaujetí, ani smysluplnost se však netýkají toho, jak se cítíme, a přestože toužíme zažívat zaujetí a smysluplnost, tyto složky nejsou a nemohou být součástí toho, co znamená „štěstí“.

Druhým nedostatkem teorie opravdového štěstí je to, že v měření štěstí zaujímá příliš privilegované postavení hodnocení životní spokojenosti. Štěstí je v teorii opravdového štěstí operacionalizováno (to jest převedeno z teoretického pojmu do podoby, ve které je měřitelné či testovatelné) měřítkem životní spokojenosti, což je široce používaný výzkumný ukazatel, kdy respondenti sami na stupnici 1 až 10 hodnotí, jak jsou spokojeni se svým životem (1 – silně nespokojeni, 10 – maximálně spokojeni). Na toto měřítko pak navazuje cíl pozitivní psychologie: zvýšit úroveň spokojenosti se životem. Ukazuje se však, že to, jak lidé hodnotí svoji spokojenost se životem, výrazně ovlivňuje, jak se v daném okamžiku, kdy na otázku odpovídají, zrovna cítí. Zjistilo se, že v průměru momentální nálada determinuje více než 70 % z toho, jakou míru životní spokojenosti uvedete, zatímco tím, jak hodnotíte svůj život v daném momentu, je odpověď ovlivněna z méně než 30 %.

Nutno tedy přiznat, že hlavní měřítko, které se doposud v pozitivní psychologii používalo, je neúměrně vázáno na náladu, tedy tu formu štěstí, kterou starověcí filosofové poněkud povýšenecky, nicméně správně považovali za přízemní. Můj důvod pro odmítání nálady jakožto relevantního faktoru štěstí nespočívá v povýšenectví, ale v důrazu na morální svobodu. Když necháme štěstí posuzovat na základě nálady, odešleme tak automaticky padesát procent světové populace, pro kterou platí takzvaná nízká pozitivní afektivita, do pekla nešťastnosti. Ale i když tito lidé postrádají zjevnou veselost a dobrou náladu, mohou ve svém životě prožívat větší zaujetí a větší smysluplnost než veselí lidé. Introverti bývají mnohem méně veselí než extroverti, ale pokud bude veřejná politika založena (jak budeme zkoumat v závěrečné kapitole) na maximalizaci štěstí ve smyslu nálady, extroverti budou získávat více hlasů než introverti. Rozhodnutí postavit raději cirkus než knihovnu, které by vyšlo z toho, kolik dodatečného štěstí objekt vyprodukuje, bere více v úvahu lidi schopné veselé nálady než ty, kteří veselé nálady „schopni nejsou“. Teorie, která bude brát v úvahu kromě přírůstku pozitivních emocí i nárůst zaujetí a smysluplnosti, je morálně osvobozující a také demokratičtější. Zjistilo se, že životní spokojenost nezahrnuje, kolik smysluplnosti prožíváme nebo jak zaujatí jsme svou prací nebo jak jsme ponořeni do vztahu s lidmi, které milujeme. Životní spokojenost v zásadě vyjadřuje veselost nálady daného jedince, a proto nemá nárok na ústřední místo v žádné teorii, která má ambice být něčím víc než vědou o dobré náladě.

Třetí nedostatečnost v teorii opravdového štěstí spočívá v tom, že pozitivní emoce, zaujetí a smysluplnost nepostihují všechny prvky, které lidé volí pro věc samotnou. „Pro věc samotnou“ je opět operativní fráze: aby mohla být věc základní složkou teorie, to, co si zvolíme, nesmí sloužit ničemu jinému. V tom právě spočívala Seniina námitka: tvrdila, že mnoho lidí se snaží dosáhnout úspěchu jen pro úspěch samotný. Lepší teorie by měla komplexněji specifikovat prvky toho, pro co se lidé rozhodují, co volí. Zde je tedy nová teorie, včetně vysvětlení, jak řeší tři výše uvedené nedostatky.

Teorie duševní pohody

Duševní pohoda (well-being) je teoretický konstrukt, zatímco štěstí (happiness) je věc. „Reálná věc“ je přímo měřitelnou entitou. Takovou entitu lze „operacionalizovat“ – což znamená, že ji definuje konkrétní soubor ukazatelů. Například v meteorologii existuje takzvaný faktor pocitové teploty, který je definován kombinací teploty a rychlosti větru (případně vlhkosti vzduchu). Teorie opravdového štěstí se pokouší vysvětlit reálnou věc – štěstí – které je definované životní spokojeností, přičemž lidé svoji spokojenost se životem hodnotí na stupnici 1 až 10. Lidé, kteří v životě prožívají nejvíce kladných emocí, nejvíce zaujetí a největší smysluplnost, jsou těmi nejšťastnějšími a dosahují největší životní spokojenosti. Teorie duševní pohody nesouhlasí s tím, že tématem pozitivní psychologie je reálná věc: za hlavní téma považuje teoretický konstrukt – duševní pohodu – která obsahuje několik měřitelných prvků, z nichž každý je reálnou věcí a každý k duševní pohodě přispívá, ale žádný z nich duševní pohodu nedefinuje.

V meteorologii je takovým konstruktem „počasí“. Počasí není samo o sobě reálnou věcí. Na jeho podobě se podílí soubor prvků, z nichž každý představuje reálnou věc, kterou lze samostatně měřit: teplota, vlhkost vzduchu, rychlost větru, barometrický tlak a podobně. Nebo si představte, že by naším tématem nebylo studium pozitivní psychologie, ale studium „svobody“. Jak byste vědeckým způsobem zkoumali svobodu? Svoboda je konstrukt, nikoliv reálná věc. Tvoří ji řada různých prvků: jak svobodní se občané cítí, jak často dochází k cenzuře tisku, jak často se konají volby, jaký je poměr volených zástupců k celkové populaci, jaká je míra korupce u vládních úředníků a tak dále. Na rozdíl od samotného konstruktu svobody je každý z těchto prvků měřitelnou věcí a teprve změřením všech prvků dostaneme celkový obraz o tom, kolik svobody v daném státě existuje.

Duševní pohoda se svou strukturou podobá „počasí“ nebo „svobodě“: žádný jednotlivý ukazatel ji nedefinuje vyčerpávajícím způsobem, ale podílí se na ní několik věcí. Tyto součásti nazývám prvky duševní pohody, přičemž každý z těchto prvků je měřitelnou věcí. V teorii opravdového štěstí je na rozdíl od toho štěstí definováno životní spokojeností podobně, jako teplota a rychlost větru definují faktor pocitové teploty. A ještě je tu jeden rozdíl: prvky duševní pohody představují samy o sobě různé typy věcí; nejedná se pouze o vlastní vyhodnocení myšlenek a pocitů pozitivních emocí, toho, jaké zaujetí pociťujete nebo jak smysluplný je váš život – jako tomu bylo v původní teorii opravdového štěstí. Můžeme tedy shrnout, že ústředním tématem pozitivní psychologie již není konkrétní věc či entita (životní spokojenost), ale konstrukt duševní pohoda. Naším dalším úkolem bude stanovit prvky duševní pohody.

Prvky duševní pohody

V teorii opravdového štěstí jsem se nebezpečně přiblížil Aristotelovu monismu, protože štěstí je v ní definováno jedním ukazatelem, životní spokojeností. Duševní pohoda obsahuje několik prvků, které se na ní spolupodílejí, a tak nás tato teorie od monismu bezpečně odvádí. V zásadě se jedná o teorii nevynucené volby: jejích pět prvků zahrnuje to, co si svobodní lidé volí pro věc samotnou. Každý z prvků duševní pohody musí sám splňovat tři podmínky, aby mohl být mezi tyto prvky zařazen:

1. Významně přispívá k duševní pohodě.

2. Mnoho lidí o tuto věc usiluje pro ni samotnou (je sama o sobě hodnotným cílem lidského snažení).

3. Je definovaný a měří se nezávisle na ostatních prvcích.

Teorie duševní pohody má pět prvků a každý z nich tyto tři podmínky splňuje. Těmito pěti prvky jsou: pozitivní emoce, zaujetí činností, pozitivní vztahy, smysluplnost a úspěšný výkon. Pro jejich snadné zapamatování poslouží akronym PERMA složený z počátečních písmen anglických názvů (Positive Emotion, Engagement, Positive Relations, Meaning, Accomplishment). Nyní se podíváme na jednotlivé prvky.

Pozitivní emoce. Prvním prvkem teorie duševní pohody jsou pozitivní emoce (neboli příjemné životní prožitky). Stojí na prvním místě i v teorii opravdového štěstí a svou klíčovou úlohu si zachovaly i v teorii duševní pohody – avšak se dvěma zásadními změnami. Štěstí a životní spokojenost jakožto subjektivní měřítka již zde nejsou výlučným cílem celé teorie, ale pouze jedním z faktorů, který je zahrnut do prvku pozitivních emocí.

Zaujetí činností. Zaujetí zůstává prvkem i v nové teorii. Podobně jako pozitivní emoce se hodnotí pouze subjektivně („Měl jsi pocit, že se čas zastavil?“ „Úplně tě ta úloha pohltila?“ „Ztratil jsi vědomí sebe sama?“).

Pozitivní emoce a zaujetí činností představují dvě kategorie teorie duševní pohody, kde se všechny faktory měří subjektivně. Jakožto hédonický (neboli potěšení přinášející) prvek zahrnují pozitivní emoce všechny běžné ukazatele duševní pohody: radost, extázi, úlevu, vřelost a podobně. Mějte však na paměti, že během stavu takzvaného flow, absolutního pohlcení danou činností, se obvykle žádné myšlenky a pocity nevyskytují, teprve zpětně pak řekneme „To bylo super“ nebo „To bylo nádherné“. Zatímco u potěšení je subjektivní stav vnímán v přítomnosti, u zaujetí je subjektivní stav vnímán retrospektivně.

Pozitivní emoce i zaujetí činností plně splňují všechna tři kritéria nutná pro zahrnutí mezi prvky duševní pohody: 1. Jak pozitivní emoce, tak zaujetí přispívá k duševní pohodě. 2. Mnoho lidí o tyto věci usiluje, aniž by to mělo návaznost na další prvky duševní pohody (chci si nechat tu masáž udělat, i když to nepřinese žádný zvláštní smysl, žádný úspěch ani žádné zlepšení vztahů). 3. Hodnotí se nezávisle na ostatních prvcích. (I když vlastně existuje skupina vědců, nadšenců, kteří měří všechny subjektivní ukazatele duševní pohody.)

Smysluplnost. Smysluplnost – to, že člověk patří k něčemu nebo slouží něčemu, co jej přesahuje – považuji i nadále za třetí prvek duševní pohody. Smysluplnost má subjektivní složku („Nebyla ta celonoční debata na kolejích tím nejdůležitějším rozhovorem v našem životě?“), takže by ji bylo možno považovat za součást pozitivních emocí. Připomeňme si, že subjektivní složka je pro vnímání pozitivních emocí klíčová. Člověk, který prožívá radost, extázi nebo pocit úlevy, se nemůže ohledně svého vlastního pocitu mýlit. Rozhodující je to, co cítí. U smysluplnosti tomu tak ale není: můžete si myslet, že celonoční debata byla velmi smysluplná, ale když si ni vzpomenete o léta později, kdy vás nebude povznášet marihuana, bude vám jasné, že to byly jen adolescentní bláboly.

U smysluplnosti se tedy nejedná jen o subjektivní stav. Subjektivnímu úsudku může protiřečit nezaujaté a objektivnější hodnocení historie, logika a koherence. Například podle Abrahama Lincolna, který měl silné sklony k melancholii, možná postrádal jeho život opředený zoufalstvím smysl, ale my jej přitom hodnotíme jako mimořádně smysluplný. V době po druhé světové válce zřejmě existencialista Jean-Paul Sartre a jeho stoupenci hodnotili jeho hru Za zavřenými dveřmi jako vysoce smysluplnou, nicméně dnes se obecně považuje za mylnou („Peklo jsou ti druzí“) a téměř postrádající smysl, protože dnes se naopak bere za jasně dané, že právě vztahy s ostatními lidmi jsou tím, co našemu životu dává smysl. Smysluplnost splňuje tři kritéria pro zařazení mezi prvky duševní pohody: 1. Přispívá k duševní pohodě. 2. Mnoho lidí o smysl usiluje pro věc samotnou; například vaše cílevědomé obhajování výzkumu AIDS ostatním leze na nervy, pro vás osobně je to vysilující a taky vás kvůli tomu vyhodili z redakce Washington Post, ale vás to stejně neodradí. 3. Smysluplnost je definována a měřena nezávisle na pozitivních emocích nebo zaujetí a také nezávisle na dalších dvou prvcích, úspěšném výkonu a vztazích, kterými nyní budu pokračovat.

Úspěšný výkon. Tady se dostávám k tomu, co způsobila Seniina námitka ohledně teorie opravdového štěstí – tvrzení, že člověk může usilovat o úspěch, výhru, uznání či mistrovství jen kvůli těmto věcem samotným. Dospěl jsem k názoru, že Senia má pravdu a že dva přechodné stavy popisované výše (pozitivní emoce a smysluplnost, neboli v dlouhodobém měřítku radostný život a smysluplný život) plně nevyčerpávají to, o co lidé v životě usilují a činí je šťastnými. Existují ještě dva další stavy, které si činí nárok na to, být zdrojem a součástí „duševní pohody“, a člověk o ně přitom nemusí usilovat v rámci snahy o radostný prožitek nebo smysluplnost.

Dosažení úspěchu bývá často cílem samo o sobě, i když to nepřináší pozitivní emoce, pocit smysluplnosti, ani nic ve směru budování pozitivních vztahů. Vysvětlím, co mě nakonec úplně přesvědčilo. Hraji hodně partií sportovního bridže. Hrál jsem už se spoustou vynikajících hráčů – s nimi ve dvojici nebo proti nim. Někteří tito hráči hrají proto, aby se zdokonalovali, aby se učili, aby řešili problémy a aby prožívali stav flow. Když vyhrají, je to skvělé. Říkají tomu „krása vítězství“. Ale když prohrají – přestože hráli dobře – je to skoro stejně tak skvělé. Tito hráči hrají ve snaze o stav zaujetí nebo o pozitivní emoce, až čirou radost. Jiní hráči hrají proto, aby vyhráli. Když prohrají, jsou zklamaní a nespokojení bez ohledu na to, jak dobře hráli. Ale když vyhrají, je to skvělé, i kdyby náhodou jejich vítězství „nebylo úplně čisté“. Někteří dokonce kvůli výhře podvádějí. Přitom se nezdá, že by se pro ně vítězství zredukovalo do pozitivních emocí (mnozí ze skalních bridžistů si po výhře nedovolí vůbec žádné pocity, rychle se vrhají do další hry, nebo pokud musí na další partii bridže čekat, hrají mezitím backgammon), ani se snaha o vítězství neredukuje do zaujetí, neboť prohra tento prožitek velmi snadno anuluje. A nejde ani o smysluplnost, protože při bridži nejde ani náznakem o něco víc než vlastní ego.

Snahu dosáhnout vítězství pro vítězství samotné můžeme vidět i v získávání majetku. Někteří magnáti usilují o bohatství a pak se jeho převážné části vzdají v ohromujícím gestu dobročinnosti. Takový „model“ zavedli například John D. Rockefeller a Andrew Carnegie a v současnosti jsou jejich zdatnými pokračovateli Bill Gates, Charles Feeney nebo Warren Buffett. Jak Rockefeller, tak Carnegie strávili druhou část svého života tím, že vydávali na vědu, lékařství, kulturu a vzdělávání většinu majetku, který nashromáždili během první poloviny svého života. Zatímco později ve svém životě vytvářeli smysl, na počátku usilovali o úspěch jen pro úspěch samotný.

Na rozdíl od těchto „donátorů“ existují „shromažďovači“, kteří věří, že vyhraje ten, kdo zemře s největší sumou na kontě. Celý jejich život se točí kolem vítězství. Prohra je pro ně deprimující záležitostí a toho, co vyhrají, se nikdy nevzdávají, s výjimkou případů, kdy jim to poslouží k další výhře. Je nesporné, že „shromažďovači“ a společnosti, které vybudují, poskytují prostředky obživy pro mnoho dalších lidí, kteří mají rodiny a mohou tak usilovat o svůj vlastní smysl a účel. Ale to je jen vedlejším efektem motivace „shromažďovačů“ k výhře, k úspěchu.

Teorie duševní pohody tedy vyžaduje čtvrtý prvek: úspěšný výkon (v jeho okamžikové formě), respektive v rozšířené formě „úspěšný život“, život věnovaný úspěchům pro úspěch samotný.

Je mi zcela jasné, že takový život nelze nikdy spatřit v jeho „čisté podobě“ (podobně jako žádný jiný typ života, který zde u jednotlivých prvků duševní pohody uvádím). Lidé, kteří vedou úspěšný život, bývají často plně zaujati svou činností (druhý prvek duševní pohody), často také díky svým úspěchům prožívají radost a jiné pozitivní emoce (přestože pomíjivé) a mohou také usilovat o výhru ve službě něčemu většímu. („Bůh mě učinil rychlým, a když běžím, cítím Jeho radost,“ říká herec ztvárňující olympijského běžce Erika Liddella ve filmu Ohnivé vozy.) Nicméně jsem přesvědčen, že úspěšný výkon představuje čtvrtý základní a samostatný prvek duševní pohody a že tento doplněk posunuje teorii duševní pohody opět o krok blíž komplexnímu pojetí toho, oč lidé usilují pro věci samotné.

Přidal jsem do své teorie úspěšný výkon jakožto samostatný prvek také kvůli jednomu z nejformativnějších článků, které jsem kdy četl. Počátkem 60. let minulého století jsem působil v psychologické laboratoři profesora Byrona Campbella na Princetonské univerzitě, kde se prováděly pokusy s krysami. V té době se jako zastřešující teorie motivace používala teorie uspokojování či redukce pudových potřeb (drive-reduction theory): vycházela z představy, že se zvířata chovají výhradně tak, aby uspokojila své biologické potřeby. V roce 1959 však Robert White zveřejnil „kacířský“ článek „Motivation Reconsidered: The Concept of Competence“ (Motivace přehodnocena: koncept kompetence), ve kterém celou teorii redukce pudových potřeb zpochybnil argumentací, že krysy i lidé často jednají tak, aby uplatnili kontrolu nad svým prostředím. Tehdy jsme se Whiteově teorii víceméně vysmáli, ale jak jsem zjistil na své vlastní dlouhé a kostrbaté profesní dráze, Whiteovy myšlenky se tehdy ubíraly správným směrem.

V přidání úspěšného života mezi prvky duševní pohody se odráží také to, že úkolem pozitivní psychologie je spíš popisovat než předepisovat, co mají lidé dělat, aby duševní pohody dosáhli. Přidáním tohoto prvku nechci nijak úsilí o úspěch protežovat ani nechci naznačovat, že byste se měli od své vlastní cesty k duševní pohodě odchýlit a klást větší důraz na úspěchy a vítězství. Zařazuji tento prvek proto, abych lépe popsal, pro jaké jednání a jaké věci se lidské bytosti – nejsou-li pod nátlakem – rozhodují.

Pozitivní vztahy. Když vyzvali jednoho ze zakladatelů pozitivní psychologie Christophera Petersona, aby jedním nebo dvěma slovy shrnul, čeho se týká pozitivní psychologie, odpověděl: „Těch druhých.“

Jen velmi málo věcí, které jsou pozitivní, funguje o samotě. Kdy jste se naposledy nezřízeně smáli? Kdy jste naposledy pociťovali nepopsatelnou radost? V jaké situaci jste naposledy měli pocit, že život má smysl? Kdy jste naposledy pociťovali hrdost nad nějakým svým úspěchem? Přestože neznám podrobnosti o těchto vašich důležitých životních prožitcích, jedno vím určitě: všechny se uskutečnily ve společnosti dalších lidí.

Ti druzí jsou nejlepším protilékem na životní těžkosti, tím, na který je nejlepší spolehnutí. Odtud pramení moje sarkastická poznámka o Sartrově výroku „Peklo jsou ti druzí“. Můj kamarád Stephen Post, profesor lékařských humanitních věd na newyorské univerzitě Stony Brook, s oblibou vypráví příběh o své matce. Když byl malý kluk a jeho máma viděla, že má špatnou náladu, říkávala mu: „Stephene, vypadáš naštvaně. Co kdybys šel ven a někomu s něčím pomohl?“ Krédo paní Postové bylo podrobeno rigoróznímu empirickému testování a my vědci jsme zjistili, že prokázání laskavosti generuje momentální zvýšení duševní pohody nejspolehlivěji ze všech metod, které jsme testovali.

Cvičení v laskavosti

„Zase zdražili poštovné o jeden cent!“ Stál jsem na poště ve frontě a tiše zuřil. Fronta se táhla celou halou jako had a vypadala nejméně na tři čtvrtě hodiny. Potřeboval jsem koupit jeden aršík se stovkou jednocentových známek. Když jsem konečně přišel na řadu, požádal jsem o deset aršíků, celkem za deset dolarů.

„Kdo potřebuje jednocentové známky?“ zakřičel jsem. „Jsou zadarmo!“ Lidé vypukli v ovace, seběhli se kolem mě a já začal svůj „poklad“ rozdávat. Během dvou minut byly všechny známky pryč, včetně většiny těch mých. Ten zážitek mám v paměti jako jeden z nejuspokojivějších okamžiků v mém životě.

A zde je námět na cvičení: vymyslete zítra nějaký neočekávaný dobrý skutek – a prostě jej udělejte. Povšimněte si, jaký to bude mít vliv na vaši vlastní náladu.

Kousek od portugalského ostrova Madeira se nachází ostrůvek, jehož tvar připomíná veliký cylindr. Na samém vrcholu cylindru je malá náhorní plošina o velikosti pár hektarů, kde se pěstují velmi ceněné hrozny, jež tvoří hlavní součást známého madeirského vína. Nahoru na planinu vede jen jedna cesta – strmá úzká a klikatá pěšina. Na planině žije jediné velké zvíře: vůl, jehož úkolem je orat vinici. Jak se proboha další zvíře dostane nahoru, až starý vůl umře? Volka ještě jako malé telátko vynese nahoru na zádech člověk, který vinici obhospodařuje. Volek tam stráví při orání pole dalších čtyřicet let svého života sám. Dojal vás ten příběh? Zeptejte se sami sebe, proč.

Máte někoho, komu klidně zavoláte ve čtyři hodiny ráno, abyste mu řekli, co hrozného se vám přihodilo? Pokud vaše odpověď zní „ano“, pak pravděpodobně budete žít déle než ti, co odpovědí záporně. Podle George Vaillanta, harvardského psychiatra, který tuto skutečnost zjistil, je hlavní silnou stránkou člověka jeho schopnost být milován. A naopak samota, jak potvrdil sociální neurovědec John Cacioppo, představuje natolik ochromující stav, že se dokonce nabízí tvrzení, že snaha o pozitivní vztahy je základním kamenem lidské duševní pohody.

Samozřejmě není sporu o tom, že pozitivní vztahy (respektive jejich absence) mají na duševní pohodu zásadní vliv. Teoretickou otázkou ale je, zda pozitivní vztahy mají nárok být prvkem duševní pohody. Pozitivní vztahy jasně splňují první dvě kritéria: přispívají k duševní pohodě a lze je měřit (hodnotit) nezávisle na ostatních prvcích. Ale usilujeme o pozitivní vztahy jen kvůli nim samotným? Nebo se o ně snažíme pouze proto, že nám přinášejí pozitivní emoce nebo stavy zaujetí, pocity smysluplnosti či úspěchu? Namáhali bychom se o budování pozitivních vztahů, kdyby nám neposkytovaly pozitivní emoce, zaujetí, smysl nebo úspěch?

Nedokážu na tuto otázku s jistotou odpovědět a nevím ani o žádném spolehlivém experimentálním testu, protože všechny pozitivní vztahy, které znám, jsou spojeny buď s pozitivními emocemi, nebo se zaujetím, nebo se smysluplností, nebo s úspěchem. Avšak na pozitivní vztahy poukazují dva nedávné proudy v moderní vědecké diskusi o lidské evoluci – a oba zdůrazňují význam pozitivních vztahů jakožto samostatného aspektu a předmětu lidského usilování.

K čemu je náš velký mozek? Kraniální kapacita našich hominidních předchůdců stále rostla, až zhruba před pěti sty tisíci lety dosáhla dvojnásobku: z 600 cm^3 vzrostla na 1 200 cm^3. Podle populární teorie si naši předchůdci tento „mozek navíc“ vyvinuli proto, aby byli schopni používat nástroje a zbraně; prostě musíte být chytří, abyste mohli ve fyzickém světě zacházet s nástroji. Britský teoretický psycholog Nick Humphrey však přišel s alternativní hypotézou: velký mozek představuje nástroj pro řešení sociálních problémů, nikoliv fyzických problémů. Je to jako při debatě se studenty: jak vyřeším problém, že mám říci něco, co bude Marge připadat vtipné, co však neurazí Toma a co přesvědčí Dereka, že nemá pravdu, aniž by to pro něj bylo trapné? To jsou přece extrémně složité problémy: problémy, které počítače – schopné zkonstruovat zbraně a nástroje v řádu sekund – nedokážou vyřešit. Ale lidé dokážou sociální problémy řešit, dělají to dnes a denně. Masivní prefrontální kortex, který tvoří část našeho mozku, nepřetržitě využívá miliardy svých spojů k simulování sociálních možností a na základě jejich analýzy provede optimální volbu chování. Takže náš velký mozek je vlastně strojem na simulaci vztahů; v průběhu evoluce byl vybrán právě kvůli této funkci: navrhování a realizování harmonických a zároveň účinných vztahů s ostatními lidmi.

Další evoluční teorie, která do teorie velkého mozku jakožto sociálního simulátoru zapadá, nese název skupinový výběr (group selection). Význačný britský biolog a známý polemik Richard Dawkins zpopularizoval teorii sobeckého genu, která tvrdí, že výhradní jednotkou přirozeného výběru je člověk jakožto jednotlivec. Dva ze současných nejvýznamnějších biologů, shodou okolností oba s příjmením Wilson (Edmund O. Wilson a David Sloan Wilson), ale nedávno shromáždili důkazy, že primární jednotkou přirozeného výběru je skupina. Jejich argumentace začíná u sociálních druhů hmyzu – vos, včel, mravenců a termitů, kteří všichni mají „továrny“, „pevnosti“ a systémy komunikace a dominují světu hmyzu stejně, jako lidé dominují světu obratlovců. Vytváření sociálních vztahů tedy představuje nejúspěšnější známou formu vyšší adaptace. Odhadoval bych, že je dokonce adaptivnější než vytvoření zraku, a matematickým vyjádřením sociálního hmyzího výběru je pak to, že se přirozený výběr týká skupin, nikoliv jednotlivců.

Hypotéza, že se přirozený výběr týká skupiny, má jednoduchý základ. Vezměte si dvě skupiny primátů, které se skládají z geneticky odlišných jedinců. Představte si, že „sociální“ skupina má emoční mozkové struktury, které podporují „úlové emoce“ – lásku, soucit, laskavost, týmovou práci nebo sebeobětování, a kognitivní mozkové struktury, například zrcadlové neurony, které reflektují mysli jiných jedinců. „Nesociální“ skupina je stejně fyzicky vybavena a stejně inteligentní, co se týče fyzického světa, ale postrádá úlové emoce. Tyto dvě skupiny se nyní dostanou do situace nejvyšší konkurence, soutěže na život a na smrt, která může mít jen jednoho vítěze, například jsou spolu ve válce nebo hladoví. Vyhraje sociálně orientovaná skupina, neboť je schopná spolupracovat, lovit ve skupině či vytvořit zemědělství. Zachovají se a zreplikují geny celé sociální skupiny (jinak spolu nesouvisející), přičemž tyto geny zahrnují mozkový mechanismus pro úlové emoce a pro schopnost pochopit, co si ostatní myslí a co cítí.

Asi nikdy nezjistíme, zda má sociální hmyz „úlové emoce“ a zda členovci neobjevili nějaké neemocionální způsoby, které využívají k docílení skupinové spolupráce. Ale lidské pozitivní emoce známe dobře: jsou převážně sociální a týkají se převážně vztahů. Emocionálně jsme bytosti úlu, bytosti, které nevyhnutelně usilují o pozitivní vztahy s dalšími členy našeho úlu.

Takže velký sociální mozek, emoce úlu a výběr skupiny mě utvrzují v názoru, že pozitivní vztahy jsou jedním z pěti základních prvků duševní pohody. Důležitý fakt, že mají pozitivní vztahy vždy přínosy i v oblasti emocí, zaujetí, smysluplnosti nebo úspěchu, neznamená, že o pozitivní vztahy člověk vždy usiluje jen kvůli dosažení pozitivních emocí, smysluplnosti nebo úspěchu. Naopak lze říci, že pozitivní vztahy mají pro úspěch druhu Homo sapiens tak zásadní význam, že je evoluce „schválně“ vybavila podporou pro další prvky duševní pohody, aby si pojistila, že o pozitivní vztahy budeme usilovat.

Shrnutí teorie duševní pohody

Teorii duševní pohody tedy můžeme shrnout takto: duševní pohoda je konstrukt a tato duševní pohoda (nikoliv pouze „štěstí“) představuje téma pozitivní psychologie. Duševní pohoda má pět měřitelných prvků (PERMA), které se na ní podílejí:

- pozitivní emoce (mezi jejichž aspekty patří i štěstí a životní spokojenost)

- zaujetí činností

- pozitivní vztahy

- smysluplnost

- úspěšný výkon

Žádný z těchto prvků samotný duševní pohodu nedefinuje, ale každý k ní přispívá. Některé aspekty těchto pěti prvků lze měřit pouze subjektivně (vlastním hodnocením), ale některé lze měřit i objektivně.

V teorii opravdového štěstí je na rozdíl od tohoto pojetí ústředním tématem pozitivní psychologie „štěstí“. Štěstí je reálná věc, která je definována hodnocením spokojenosti se životem. Štěstí má tři aspekty: pozitivní emoce, zaujetí a smysluplnost, z nichž každý přispívá k životní spokojenosti a měří se výhradně pomocí subjektivního hodnocení.

Ještě je potřeba vyjasnit jednu věc: v teorii opravdového štěstí slouží silné stránky a ctnosti – laskavost, sociální inteligence, humor, odvaha, zásadovost a podobně (je jich celkem dvacet čtyři) – k podpoře zaujetí. Do stavu maximálního zaujetí, flow, se dostanete, když zapojíte své nejlepší silné stránky při řešení největších výzev, které se vám naskytnou. V teorii duševní pohody však těchto dvacet čtyři silných stránek podporuje a posiluje všech pět prvků, nejen zaujetí: nasazením svých silných stránek si vygenerujete i více pozitivních emocí, získáte více pocitu smysluplnosti, docílíte více úspěchů a získáte lepší vztahy.

Teorie opravdového štěstí je jednodimenzionální: zaměřuje se na to, kdy se člověk cítí dobře, a v podstatě říká, že způsob, jakým rozhodujeme o svém životě (jaké chování volíme), směřuje k tomu, abychom své dobré pocity maximalizovali. Teorie duševní pohody stojí na pěti pilířích, přičemž základy těchto pěti prvků tvoří naše silné stránky. Teorie duševní pohody je pluralistická jak svou metodou, tak svým obsahem: pozitivní emoce jsou subjektivním ukazatelem, který definuje, jak se cítíme. Zaujetí, smysluplnost, vztahy a úspěšný výkon mají jak subjektivní, tak objektivní složky, protože člověk si může myslet, že je zaujatý činností, že jeho život má smysl, že má dobré vztahy a velký úspěch – ale může se mýlit, může si to všechno dokonce nalhávat. Souhrnně řečeno, duševní pohoda (na rozdíl od štěstí) nemůže existovat jen ve vaší hlavě: duševní pohoda je kombinací toho, že se dobře cítíte, plus toho, že váš život má smysl, že máte dobré vztahy a dosahujete v životě úspěchu. Způsob, jakým rozhodujeme o svém životě, směřuje k tomu, abychom maximalizovali všech těchto pět prvků.

Rozdíl mezi teorií štěstí a teorií duševní pohody spočívá v realitě okamžiku. Podle teorie štěstí se rozhodujeme v životě tak, že odhadujeme, kolik štěstí (životní spokojenosti) nám rozhodnutí přinese, a chováme se tak, abychom maximalizovali budoucí štěstí. Snaha maximalizovat štěstí je společným jmenovatelem individuálních rozhodnutí. Jak tvrdí ekonom Richard Layard, právě takto se jedinci rozhodují, a kromě toho by se maximalizace štěstí měla stát i hlavním měřítkem pro všechna politická rozhodnutí vlády. Richard Layard, který je mým dobrým přítelem a zároveň učitelem, působil jako poradce pro otázky nezaměstnanosti jak pro ministerského předsedu Tonyho Blaira, tak Gordona Browna; je to zarytý ekonom a jeho názory – jakožto ekonoma – jsou pozoruhodné. Velmi moudře se odchyluje od typického pohledu ekonomů na bohatství, podle kterého je účelem bohatství pouze produkovat další bohatství. Podle Richarda je jediným důvodem zvyšování bohatství zvýšit štěstí (osobní pocit štěstí), a tak podporuje štěstí nejen jako kritérium, na základě kterého se jedinci rozhodují, co budou jako jedinci dělat, ale také jako konečný ukazatel či kritérium, které by měla hodnotit vláda při rozhodování o své politice. Tento názorový posun u ekonomů sice vítám, nicméně jde opět o formu monismu a nesouhlasím s názorem, že štěstí je alfa a omega duševní pohody a mělo by být jeho jediným ukazatelem.

Otázkou politiky a ekonomiky v souvislosti s duševní pohodou se podrobněji zabývám v poslední kapitole, ale na tomto místě bych rád uvedl alespoň jeden příklad, který dokládá, proč teorie štěstí neuspěje jakožto jediné vysvětlení toho, jak se rozhodujeme. Je prokázáno, že manželské páry, které mají děti, uvádějí v průměru nižší míru štěstí a životní spokojenosti než bezdětné páry. Kdyby měla evoluce spoléhat na maximalizaci štěstí, lidská rasa by již dávno vyhynula. Je tedy zřejmé, že buď lidé sami sebe masivně obelhávají ohledně toho, kolik životní spokojenosti jim děti přinesou, anebo používáme při rozhodování o reprodukci nějaká další měřítka. Obdobně kdyby bylo naším výlučným cílem pouze osobní budoucí štěstí, nechali bychom naše stárnoucí rodiče venku na mraze, aby co nejrychleji umřeli. Monistický přístup v otázce štěstí se tedy dostává do konfliktu nejen s fakty, ale také s morálními zásadami: na základě teorie štěstí jakožto návodu pro životní rozhodování by například některé páry zůstaly bezdětné. Když ale pohled na duševní pohodu rozšíříme a zahrneme do něj smysluplnost a vztahy, je najednou zřejmé, proč se rozhodneme mít děti nebo se postarat o své stárnoucí rodiče.

Štěstí a životní spokojenost jsou jedním z prvků duševní pohody a představují užitečný subjektivní ukazatel, ale duševní pohoda nemůže existovat jen v naší vlastní hlavě. Veřejná politika zaměřená pouze na subjektivní duševní pohodu se může lehce stát karikaturou zpodobněnou v knize Konec civilizace: aneb Překrásný nový svět (Brave New World), kde vláda zajišťuje štěstí prostě tak, že lidem podává euforickou drogu s názvem „soma“. Stejně jako se rozhodujeme o jednotlivých krocích ve svém životě na základě více kritérií, nejen s cílem maximalizovat osobní pocit štěstí, budou skutečně užitečné ukazatele duševní pohody pro potřeby státní politiky zahrnovat soubor subjektivních i objektivních ukazatelů pozitivních emocí, zaujetí, smysluplnosti, dobrých vztahů a pozitivních úspěchů.

Optimální prospívání jako cíl pozitivní psychologie

Cílem pozitivní psychologie podle teorie opravdového štěstí je (podobně jako v pojetí Richarda Layarda) zvýšit míru štěstí v našem vlastním životě a na celé planetě. Oproti tomu podle teorie duševní pohody je cíl pozitivní psychologie plurální a podstatně odlišný: zvýšit míru optimálního prospívání (flourishing) v našem vlastním životě a na celé planetě.

Co to je optimální prospívání?

Felicia Huppertová a Timothy So z Cambridgeské univerzity optimální prospívání nadefinovali a následně změřili ve dvaceti třech zemích Evropské unie. Jejich definice optimálního prospívání je sestavena v duchu teorie duševní pohody: aby člověk optimálně prospíval, musí splňovat všechna „klíčová kritéria“ uvedená níže v tabulce a alespoň tři ze šesti „vedlejších kritérií“.

Klíčová kritéria

Vedlejší kritéria

Pozitivní emoce

Zaujetí a zájem

Smysl a účel

Sebeúcta

Optimismus

Psychická odolnost

Vitalita

Sebeurčení

Pozitivní vztahy

Do studie, která měla zjistit úroveň duševní pohody u obyvatel jednotlivých zemí, bylo zapojeno zhruba dva tisíce dospělých osob v každé zemi, které odpovídaly na následující otázky ohledně duševní pohody.

Pozitivní emoce

Jak byste celkově zhodnotili míru svého pocitu štěstí?

Zaujetí a zájem

Velmi rád(a) se učím nové věci.

Smysl a účel

Celkově mám pocit, že to, co v životě dělám, má cenu a smysl.

Sebeúcta

Obecně mám ze sebe velmi dobrý pocit.

Optimismus

Ohledně své budoucnosti jsem optimistický.

Psychická odolnost

Když se v mém životě stane něco špatného, obvykle mi to trvá dlouho, než se zase dostanu do normálu. (Záporná odpověď naznačuje vyšší odolnost.)

Pozitivní vztahy

V mém životě existují lidé, kterým na mně opravdu záleží.

Nejvyšší úroveň optimálního prospívání byla zjištěna v Dánsku, kde optimálně prospívalo 33 % populace. Ve Velké Británii byla úroveň zhruba poloviční (18 %), nejnižší hodnoty byly zjištěny v Rusku, kde podle tohoto průzkumu optimálně prospívalo pouze 6 % občanů.

Tento druh studií plní pro pozitivní psychologii podobný účel jako legendární cíl „dopravit člověka na Měsíc“ – k tomuto tématu se vracím v poslední kapitole a je to vlastně i hlavním smyslem této knihy. Jak se naše schopnost měřit pozitivní emoce, zaujetí, smysl, úspěšný výkon a pozitivní vztahy zdokonaluje, můžeme se seriózně ptát, kolik lidí v rámci státu, v rámci města nebo v rámci podniku optimálně prospívá. Můžeme se seriózně ptát, zda charita zvyšuje optimální prospívání těch, na které je směrována. Můžeme se seriózně ptát, zda náš školský systém pomáhá dětem optimálně prospívat.

Státní politika vyplývá pouze z toho, co lze měřit – a doposud jsme měřili jen peníze, hrubý domácí produkt a tak dále. Úspěch vlády tedy bylo možno hodnotit pouze podle toho, kolik „vyprodukovala“ bohatství. Ale k čemu je vlastně bohatství? Podle mého názoru je cílem bohatství nejen produkovat další bohatství, ale podpořit optimální prospívání členů společnosti. Nyní se již můžeme při rozhodování o veřejných záležitostech ptát: „Přispěje více k optimálnímu prospívání obyvatel vybudování této nové školy nebo tohoto parku?“ Můžeme se ptát, zda program očkování proti spalničkám vygeneruje více prospívání než stejně nákladný program transplantace rohovky. Můžeme se ptát, do jaké míry zvyšuje prospívání program dávek pro rodiče, kteří zůstanou déle na mateřské dovolené, aby se mohli věnovat svým dětem.

Podle teorie duševní pohody je tedy cílem pozitivní psychologie měřit a posilovat optimální prospívání lidí. Dosažení tohoto cíle začíná otázkou: Co nás vlastně činí šťastnými?

2

Jak být šťastný: cvičení pozitivní psychologie, která fungují

Seznámím vás s jednoduchým cvičením, které zvýší vaši duševní pohodu a sníží depresi:

Návštěva s vyjádřením vděčnosti

Zavřete oči. Vybavte si tvář někoho, kdo ještě žije a kdo před lety udělal nebo řekl něco, co vám změnilo život k lepšímu. Někdo, komu jste nikdy pořádně nepoděkovali. A měl by to být někdo, s kým byste se reálně mohli příští týden osobně setkat. Máte někoho takového?

Vděčnost je věc, která může výrazně přispět k míře našeho prožívaného štěstí a spokojenosti. Když pociťujeme vděčnost, máme užitek z příjemných vzpomínek na nějakou pozitivní událost ve svém životě. Také když vyjadřujeme vděčnost jinému člověku, máme z toho užitek – posílíme tím náš vzájemný vztah. Někdy ale své díky vyřkneme tak zběžně či rychle, že prakticky pozbydou smyslu. V tomto cvičení, které nazývám „Návštěvou s vyjádřením vděčnosti“, budete mít příležitost si vyzkoušet, jaké to je, když to uděláte smysluplným a upřímným způsobem.

Vaším úkolem bude napsat zvolenému člověku dopis s vyjádřením vděčnosti a osobně mu jej doručit. Dopis by měl být konkrétní, v rozsahu asi jedné stránky: buďte konkrétní zejména v tom, co daná osoba pro vás udělala a jak to ovlivnilo váš život. Napište také, jak se vám vede v současné době, a zmiňte, jak často vzpomínáte na to, co pro vás ona osoba udělala. Nebojte se velkých slov!

Když budete mít dopis hotov, zavolejte tomu člověku a řekněte, že byste ho rádi navštívili, ale účel návštěvy zkuste „zamlžit“; cvičení má mnohem větší účinek, když je pro druhou osobu překvapením. Když se sejdete, nejprve beze spěchu přečtěte celý dopis. Všímejte si reakcí člověka naproti vám, ale taky svých vlastních. Pokud vás při čtení přeruší, požádejte ho, aby si vyslechl dopis až do konce. Teprve když dopis dočtete (slovo od slova), promluvte si o jeho obsahu a o svých vzájemných pocitech.

Od nynějška za měsíc budete šťastnější a méně v depresi.

Můžeme změnit míru své duševní pohody?

Pokud má pozitivní psychologie za cíl podporovat na planetě růst duševní pohody, musí být obecně možné duševní pohodu zvýšit. Zní to jednoduše, ale není to tak samozřejmé. Zastánci behaviorismu z první poloviny dvacátého století byli v tomto směru optimisté: věřili, že pokud dokážeme svět zbavit nepříznivých životních podmínek – chudoby, rasismu, nespravedlnosti – bude možno lidský život změnit k lepšímu. Jenže v kontrastu k jejich lehkovážnému optimismu se ukazuje, že mnohé stránky lidského chování nelze natrvalo změnit. Klasickým příkladem je snaha o štíhlou linii. Diety jsou podvodem, a přece za ně Američané ročně utratí padesát miliard dolarů. Můžete držet jakoukoliv dietu, která momentálně letí, a během měsíce zhubnete zhruba pět procent své váhy. Já jsem držel měsíc „melounovou dietu“ a zhubl jsem dokonce deset kilo. Celý měsíc jsem měl průjem. Ale stejně jako 80 až 95 % všech dietářů jsem celou tuto váhu (a víc) nabral během tří let zpátky. Obdobně, jak uvidíme v další kapitole, má i většina psychoterapie a léků jen „kosmetický“ účinek: nakrátko ulevují příznakům, ale pak se vše vrátí do původního stavu.

Jsme na tom se snahami o duševní pohodu podobně jako se snahou o štíhlou linii? Jde jen o přechodné zlepšení nálady, po kterém následuje prudký pád do mrzoutství – anebo lze duševní pohodu změnit natrvalo? Než začalo před deseti lety aktivně fungovat hnutí pozitivní psychologie, převažoval u psychologů pesimistický názor na možnost trvalých změn v míře prožívaného štěstí. Naději, že by lepší vnější podmínky mohly u lidí vést k trvalému štěstí, nabourala studie výherců loterií: z té vyplynulo, že již několik měsíců po neočekávané výhře zapadli šťastní výherci zpátky do starých kolejí, tedy do své obvyklé hladiny mrzutosti či veselosti. Podle tvrzení teoretiků si na věci jako neočekávaná výhra, povýšení v práci či manželství rychle přivykneme a brzy chceme od života další příjemnosti, které by pozvedly naši zvolna klesající míru štěstí. Pokud se nám to podaří, udržíme se na hédonické vlně příjemných prožitků, jenže stále budeme potřebovat další a další dávky.

To není pro usilování o duševní pohodu zrovna dobrá zpráva.

Pokud by totiž duševní pohodu nebylo možno trvale zvýšit, pak by bylo nutno od cíle pozitivní psychologie upustit. Ale já jsem přesvědčen, že duševní pohodu lze zvýšit, a to dokonce zásadním způsobem. V této kapitole bych se proto rád soustředil na praktická cvičení, pomocí kterých u sebe můžeme skutečně docílit trvale šťastnějšího stavu. O podobný cíl usilovala v minulosti celá řada učení a autorů – našli bychom jich nejméně dvě stovky, od Buddhy po moderní populární psychologické příručky. Navíc každé učení o sobě tvrdí, že se s jeho pomocí daného cíle dosáhne. Ale která z nich – pokud vůbec nějaká – skutečně generují trvalé zvýšení duševní pohody, která učení způsobí jen její přechodné zvýšení a která jsou úplně falešná?

Jsem zastáncem empirického přístupu, jsem „zlobivým palcem vědy“, který šťourá a píchá do lidí tak dlouho, až se dostane k pravdě, kterou jinak nelze zjistit. A některé z mých dřívějších prací skutečně testování různých terapií a léků, které u pacientů snižují depresi, zahrnovaly. Všeobecně používaným postupem při testování nějaké léčby je randomizovaná studie s kontrolní skupinou s placebem: někteří dobrovolníci jsou náhodně zařazeni do léčebné skupiny (dostávají lék nebo podstupují léčbu, které jsou předmětem studie) a jiní do takzvané kontrolní skupiny (ti dostávají buď neaktivní lék, placebo, nebo podstupují standardní formu léčby). Účelem náhodného zařazení některých jedinců do léčby a jiných do kontrolní skupiny je eliminovat vnitřní zavádějící faktory, například když je daný jedinec příliš motivovaný k tomu, aby se jeho stav zlepšil: vnitřně silně motivovaní a vnitřně nemotivovaní lidé by se v principu měli rozdělit do obou skupin rovnoměrně právě pomocí náhodného zařazení (randomizace). Použití placeba u kontrolní skupiny má zase eliminovat vnější faktory: stejný počet jedinců v obou skupinách podstupuje oba typy léčby, ať už prší nebo je slunečno. Takže funguje-li léčba a u experimentální skupiny dojde k vyššímu zlepšení než u randomizované kontrolní skupiny s placebem, považuje se objektivně za účinnou a za pravou příčinu zlepšení.

Cvičení „Tři dobré věci“ (aneb „Co se podařilo“)

* * *

Intervence pozitivní psychologie a případy z praxe

Případ z praxe

Stručně řečeno, všechno fungovalo velmi dobře. Její hodnocení životní spokojenosti na webu jsou od té doby mnohem pozitivnější a poradenský proces vnímá jako velmi užitečný.

Případ z praxe

Případ z praxe

Cvičení charakteristických silných stránek

- Pocit vlastnictví a autentičnosti („Toto jsem opravdu já“).

- Pocit vzrušení, když silnou stránku projevíte, zejména poprvé.

- Strmá křivka učení, když silnou stránku poprvé provozujete či procvičujete.

- Touha najít nové způsoby, jak silnou stránku používat.

- Pocit nevyhnutelnosti při uplatnění této stránky („Zkuste mě zastavit!“).

- Při uplatnění silné stránky se nevyčerpáváte, naopak vás to spíš povzbuzuje.

- Podvědomě preferujete takové činnosti a projekty, které s touto silnou stránkou souvisejí.

- Při použití silné stránky pociťujete radost až extázi.

- Je-li vaší charakteristickou silnou stránkou kreativita, můžete si jeden večer vyčlenit dvě hodiny na to, abyste začali pracovat na nějakém filmovém scénáři.

- Pokud jste jako svoji silnou stránku identifikovali naději/optimismus, můžete napsat článek do místních novin, kde vyjádříte naději třeba ohledně výsledků výzkumu vesmíru.

- Pokud vám vyšlo, že je vaší silnou stránkou sebekontrola, můžete se rozhodnout, že si půjdete jeden večer zacvičit do posilovny, místo abyste se dívali na televizi.

- Je-li vaší silnou stránkou smysl pro krásu a dokonalost, můžete zvolit do práce delší, ale krásnější trasu, i když se kvůli tomu cesta prodlouží o dvacet minut.

Pozitivní psychoterapie

Přehled čtrnácti sezení pozitivní psychoterapie (PPT)(Rashid, Seligman, 2011)

Table of Contents

Předmluva

ČÁST 1: NOVÁ POZITIVNÍ PSYCHOLOGIE

Kapitola 1: Co je to duševní pohoda

Kapitola 2: Jak být šťastný: cvičení pozitivní psychologie, která fungují

ČÁST 2: Cesty k optimálnímu prospívání