John M. Gottman a Nan Silverová

SEDM PRINCIPŮ SPOKOJENÉHO MANŽELSTVÍ

Praktický průvodce fungováním dlouhodobých vztahů

Copyright © 1999, 2015 by John Gottman, Ph.D. and Nan Silver. All rights reserved.

Podle anglického originálu The Seven Principles for Making Marriage Work: A practical guide from the country’s foremost relationship expert vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Marek Procházka, David Krásenský

Odborná spolupráce Petr Koch, Lucie Němcová, Silvia Kajanová

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka Alex Gutrai

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-sedm-principu-spokojeneho-manzelstvi]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #sedmprincipu

© Jan Melvil Publishing, 2015, 2018

ISBN 978-80-87270-27-1

Mým úžasným a báječným holkám Julii a Moriah Gottmanovým.

J. G.

Památce mých oddaných rodičů Blanche a Murray Silverovým a jejich šedesátiletého manželství.

N. S.

PODĚKOVÁNÍ

Ze všeho nejvíc musím poděkovat několika tisícům odvážných párů, které se dobrovolně podrobily výzkumu a přispěly tak mému poznání. Jejich ochota odhalit i ty nejsoukromější aspekty osobního života mi otevřela do té doby zavřené dveře na cestě k sepsání Sedmi principů spokojeného manželství.

Kniha je založena na průběžném výzkumu, který trvale podporuje americký Národní institut pro duševní zdraví (National Institute of Mental Health), oddělení Výzkumu behaviorálních věd (Behavioral Science Research Branch). Velkou pomoc a trpělivé rady mi zde poskytly především Molly Oliveriová, Della Hahnová a Joy Schulterbrandtová.

Nezbytným základem pro vznik knihy byla také široká spolupráce s mnoha lidmi, která je pro mne velkou životní radostí. Mezi nimi je nejdůležitější vynikající, osmatřicet let trvající spolupráce s profesorem Robertem Levensonem z Kalifornské univerzity v Berkeley, s nímž mne pojí hluboké přátelství a společný smysl pro humor. Stejně tak důležitá je pro mne spolupráce s Neilem Jacobsonem z Univerzity ve Washingtonu a s Laurou Carstensenovou ze Stanfordovy univerzity.

Bohatě k tématu přispěla také práce v mé laboratoři a v Gottman Institute, za kterou stojí především Etana a Alan Kunovsky a David Penner.

Moje žena Dr. Julie Schwartzová-Gottmanová mi přináší obrovskou lásku, báječné přátelství, motivaci, intelektuální spiklenectví, podporu a koncepční organizaci. Julie vložila do našeho společného díla svoji moudrost, neskutečně bohaté klinické zkušenosti a skvělého ducha. Výsledkem naší desítky roků trvající spolupráce, jejíž součástí je i množství bouřlivého, ovšem produktivního dohadování (ostatně říká se, že hádka je židovská podoba lásky), je Teorie domu funkčního vztahu. Vědec odtržený od reality potkal zkrátka praktického a empatického doktora a oba dostali možnost se učit jeden od druhého. Julie byla také mým učitelem a rádcem v praktické psychoterapii. Právě ona učinila z workshopů pro páry a pro rodiče zajímavý kreativní zážitek. Zatímco Julie i já jsme vytíženi naší prací na plný úvazek, Alan a Etana Kunovsky vedou Gottman Institute – zodpovědně, citlivě, s velkou představivostí a pečlivostí k detailům. Také nám v Institutu pomáhají usnadňovat komunikaci. Díky Lindě Wrightové je naše práce s páry velice vřelá, lidská a neobvyklou „odměnou“ pro ni je možnost mluvit se spoustou zoufalých dvojic.

V poslední době mám tu čest spolupracovat s mnoha vynikajícími studenty a zaměstnanci, jako je Kim Buehlmanová, Jim Coan, Melissa Hawkinsová, Carole Hoovenová, Vanessa Kahenová, Lynn Katzová, Michael Lorber, Kim McCoyová, Jani Driver, Eun Youngová-Nahmová, Sonny Ruckstahl, Regina Rusheová, Kimberly Ryanová, Alyson Shapirová, Amber Tabaresová, Tim Stickle, Beverly Wilsonová a Dan Yoshimoto. Vynikajícím zdrojem inspirace je také Jim Coan a jeho nedávné práce v oblasti vztahů a činnosti mozku.

Musím také vyslovit ocenění za významné intelektuální dědictví, ze kterého čerpám. Jak kdysi napsal Isaac Newton: „Pakliže vidím dále než ostatní, je to proto, že stojím na ramenou velikánů.“ Pro mne začínají tato ramena v ohromujícím díle Susan Johnsonové o emočně zaměřené manželské terapii. Susan určila směr cesty a ukázala, na co se soustředit. A nejen to – v jejím díle se pozoruhodně snoubí vynikající intuice a empatie s neúnavnou a vytrvalou prací objektivního vědce. S jejími enormními výsledky se v našem oboru nemůže srovnávat nikdo druhý. Velké zásluhy má Bob Weiss se svou vědeckou prací na mnoha konceptech, mimo jiné na potlačování sentimentu, dále Cliff Notarius a jeho práce na potlačování sentimentu, párové efektivity a dalších, Howard Markman a Scott Stanley, prosazující princip preventivní intervence, psychiatr Jerry Lewis a jeho práce zaměřená na vyvážení autonomie a propojenosti v manželství, a můj kolega z poslední doby Neil Jacobson, jehož dílo se stalo prvním „zlatým standardem“ v oblasti systematického výzkumu manželské terapie. Jacobsonovi jsem také zavázán za jeho nedávné práce s Andy Christensenem o přijetí v manželské terapii. Rád bych vyjádřil uznání také za práci Williama Dohertyho o rituálech spojení, za dílo Peggy Pappové a Pepper Schwartzové, a rovněž za pojednání Ronalda Levanta a Alana Bootha o roli mužů v rodině.

Nesmím zapomenout ani na Dana Wilea a na jeho vynikající práci v oblasti manželské terapie, kde se zaměřil především na procesy. Miluji jeho styl psaní; jeho myšlenky jsou výborným zdrojem inspirace. Píše výhradně z klinického pohledu a je velmi prozíravý (podle mého až překvapivě) a zároveň se plně shoduje s mnoha závěry mého výzkumu. Myslím, že Wile je prostě génius… a možnost výměny myšlenek s ním je pro mne obrovským darem. Je také skvělý terapeut.

Rád bych ještě poděkoval za dílo Irvina Yaloma a Viktora Frankla o existenční psychoterapii. Yalom výrazně věřil v terapeutický proces a v sílu člověka růst. Frankl má v mém srdci výjimečné místo: on a můj milovaný bratranec Kurt Ladner byli vězni – a to přeživšími vězni – koncentračního tábora v Dachau. Oba hledali a nalezli smysl života v kontextu nezměrného utrpení, tyranie a ztráty lidskosti. My dva s Julií jsme pak přenesli jejich existenční hledání smyslu do kontextu vztahů. Díky tomu jsme dokázali proměnit konflikt v nový prožitek odhalování a uznávání životních snů, hledání společného smyslu a opětovného potvrzení manželského přátelství.

Dospěl jsem k závěru, že hodně zasvěcených autorů knih v oblasti vztahů má v podstatě pravdu. Rád bych je ve svém díle ocenil všechny a rád bych do výzkumné snahy o porozumění funkčnosti blízkých vztahů vnesl trochu preciznosti a sjednotil dosavadní myšlenky.

J. G.

ÚVOD

Když jsme se pustili do psaní prvního vydání této knihy, těšili jsme se, jak se podělíme o výsledky laboratorních výzkumů o vztazích, ale zároveň jsme tušili, že narazíme na určitou skepsi. Copak se dá něco tak neuchopitelného, nezaměnitelného a osobního jako romantická láska podrobit vědeckému zkoumání a copak mohou být jeho výsledkem nějaké reálné rady pro všechny páry světa? Po více než patnácti letech od tohoto vydání můžeme díky milionům čtenářů s uspokojením oznámit, že se nám to v Sedmi principech spokojeného manželství opravdu podařilo. Nekonečné množství čtenářů po celém světě nám neustále hlásí, že se jim díky strategiím z naší knihy podařilo jejich vztah zlepšit, posunout, nebo přímo zachránit. Přišla nám vyjádření díků od nejrůznějších typů párů, ať už to byli novomanželé, klasická manželství, dvoukariérová partnerství, zaníceně pobožná manželství, vojenské páry, spolubydlící, páry stejného pohlaví, páry žijící na hromádce, rozvedení lidé hledící vstříc budoucnosti, a také poradci a terapeuti, kteří pracují se všemi uvedenými.

Že můžeme tolika lidem pomoci, nás naplňuje radostí i pýchou. Velice nás také těší, že výzkumy i nadále potvrzují, co nám čtenáři říkají už dávno: Sedm principů může mít skutečně velmi pozitivní dopady na každý vztah. Jedna tzv. randomizovaná klinická studie, kterou jsme provedli s dalšími výzkumníky (kterými byly Julia Babcocková, Kim Ryanová a Julie Gottmanová), dokonce zjistila, že pokud si sezdané páry Sedm principů byť jen přečtou a projdou společně jednotlivé kvízy a cvičení (tedy bez další odborné pomoci), už jen tím budou ve vztahu významně šťastnější; navíc, tyto účinky přetrvaly i při opakovaném šetření o rok později. Už samotné přečtení knížky se ukázalo být tak účinnou terapií, že se nám tím fakticky zničily výsledky celého výzkumu: podle původního pojetí experimentu měla být skupina „pouhých čtenářů“ jen kontrolní skupinou, podle které jsme měli porovnávat výsledky manželských terapií!

Při vší této chvále úspěchů knihy se teď možná zeptáte, proč jsme ji vlastně vůbec předělávali. Odpověď je jednoduchá: od doby, kdy jsme poprvé podrobili vědeckému zkoumání vzlety a pády manželství a příčiny rozvodů a jejich predikci, jsme v našich výzkumech opět významně pokročili. Dnes máme k dispozici údaje o významu manželského přátelství za čtyřicet dva let. Roste také objem statistických ukazatelů o výsledcích manželství mezi různými populacemi, mimo jiné mezi nízkopříjmovými rodinami, mezi partnery, kteří se nedávno stali rodiči, mezi páry stejného pohlaví a také mezi partnery z různých etnických prostředí. Veškerá tato práce nám opět potvrzuje univerzálnost Sedmi principů a posouvá poznání jejich síly a přínosů pro partnerské dvojice.

Zřejmě nejdůležitější ale je, že od doby prvního vydání Sedmi principů spokojeného manželství je autor John Gottman spolu se svou ženou, terapeutkou Dr. Julií Gottmanovou uvedli v život ve svém Gottman Institutu. Tato organizace nabízí jednak přímou podporu párům prostřednictvím seminářů a terapií, jednak také školení odborníků v poskytování pomoci na základě Johnových výzkumů. Díky Institutu se dnes Sedm principů přednáší po celém světě. Terapeutická a vzdělávací práce institutu působí v synergii s laboratorním výzkumem, a nejenže využívá vědeckých závěrů, ale zároveň pomáhá Gottmanovým v aplikaci teorie u klientů. Také stále rostoucí počet řízených studií prokazuje pozitivní důsledky tohoto přístupu. V jedné randomizované klinické studii například nešťastné páry, které absolvovaly Gottmanovy workshopy o řešení konfliktů a manželském přátelství v kombinaci s devíti sezeními Gottmanovy metody pro párovou terapii, založené na Sedmi principech, vykazovaly s ročním odstupem nejdéle přetrvávající výsledky a zároveň nejnižší míru relapsu, tedy návratu ke starým pořádkům.

Dalším velkým úspěchem Gottman Institutu je podpora párů po narození prvního dítěte, tedy během nejvíce stresujícího období v manželství. (Během prvních tří let po narození prvního dítěte pociťuje výrazný pokles spokojenosti s manželstvím plných 67 procent párů.) Specifické problémy novopečených rodičů řešíme pomocí Sedmi principů na workshopu „Bringing Baby Home“ („Přivezli jsme si děťátko“). Účast v tomto dvoudenním programu stačila podle randomizované klinické studie nešťastným párům k tomu, aby se u nich pokles spokojenosti s manželstvím zvrátil. Program napomohl také ke snížení poporodní deprese a nepřátelství mezi manžely a zároveň zlepšil komunikaci rodičů s dítětem a jeho emoční a řečový rozvoj. Podobné výsledky prokázaly i nemocniční studie z Austrálie a Islandu.

Toto nové vydání je tedy pro nás příležitostí sdílet se čtenáři všechny naše poznatky z činnosti Laboratoře lásky i Gottman Institutu. V textu najdete různá objasnění a důležité nové postřehy s vysvětlením tlaků a napětí, jemuž čelí dnešní páry. Dále jsme rozvinuli a aktualizovali interaktivní pojetí Sedmi principů: ke každému z principů tu najdete dotazníky (velice srozumitelné a zároveň ze života), pomocí nichž můžete zhodnotit stav svého vlastního vztahu, a také cvičení, ve kterých jej můžete vylepšit. Cvičení byla důkladně prověřena na mnoha účastnících workshopů Gottman Institutu a na párech, kterým pomáhali terapeuti v tomto institutu vyškolení.

Jednou ze silných stránek Sedmi principů je jejich univerzálnost – dokážou řešit všechna vztahová stadia. Kniha se tedy hodí i nesezdaným dvojicím, které si potřebují svůj vztah před vyslovením trvalého závazku „prověřit“. Stejně tak se ale hodí i manželským párům, které chtějí založený svazek posílit a ochránit před zkázou. A pokud s partnerem procházíte dramatickými životními změnami či výzvami, pomůže vám Sedm principů zůstat propojeni a spolu. Dodržování zásad uvedených na následujících stránkách může také zachránit manželství, které už je v ohrožení.

Žádný vztahový návod nedokáže samozřejmě zachránit úplně každé manželství, a stejně tak ani neplatí, že by se každý vztah měl zachraňovat. Někdy negativita a zklamání natolik vztah poničí, že v době, kdy pro něj pár vyhledává pomoc, už je dávno mrtvý. Správná forma pomoci dokáže ale napravit mnohem více vztahů a nabídnout více naděje, než kolik by z rozvodových statistik vyplývalo. Každý, kdo pracuje s páry nebo je zkoumá, cítí obrovskou pokoru a úžas před houževnatostí, vynalézavostí a odvahou lidí, kteří milují jeden druhého a jsou odhodláni udělat pro své manželství vše. I pro tyto páry jsme knihu napsali – jako spolehlivého průvodce na jejich nelehké cestě.

Za těch více než patnáct roků od prvního vydání Sedmi principů se toho hodně změnilo, ale jedna pravda zůstává: romantický a sexuální dlouhodobě závazný vztah s druhým člověkem je i nadále tím největším darem, který od života můžeme dostat. Doufáme, že toto nové vydání Sedmi principů pomůže ochránit a posílit i váš vztah – a že pomůže dát vašemu společnému životu smysl.

1

V ZÁKULISÍ LABORATOŘE LÁSKY V SEATTLU:

PRAVDA O SPOKOJENÉM MANŽELSTVÍ

V Seattlu je neobvykle jasné ráno, novomanželé Mark a Janice usedají k snídani. Za panoramatickým oknem je vidět jezero Montlake, na jehož hladině se tvoří sytě modré pruhy. V parku u vody se míjejí běžci, na břehu se kolébají husy. Mark a Janice si výhled užívají, ukusují francouzské topinky a čtou si nedělní noviny. Potom si Mark možná pustí fotbal a Janice zatelefonuje matce do St. Louis.

V této garsonce vypadá všechno naprosto normálně. Pak si ale všimnete tří videokamer uchycených na stěnách, mikrofonů, které mají Mark a Janice připevněné k límci ve stylu talk-show, a holterů (snímačů tepu) na jejich hrudi. Ta malebná garsonka s výhledem totiž ve skutečnosti vůbec není jejich byt. Je to laboratoř Washingtonovy univerzity v Seattlu, kde již šestnáct let provádím průkopnické výzkumy v oblasti manželství a rozvodu. Jedná se o nejrozsáhlejší a nejinovativnější studie manželských vztahů, které kdy byly realizovány.

Mark a Janice se v rámci těchto výzkumů dobrovolně nabídli (stejně jako dalších čtyřicet devět náhodně vybraných párů), že přes noc zůstanou v našem uměle vytvořeném bytě, důvěrně nazývaném „Laboratoř lásky“. Dostali za úkol chovat se naprosto přirozeně: zcela ignorovat vědecký tým, který je pozoruje za jednostranným kuchyňským zrcadlem, nevšímat si kamer nahrávajících každé jejich slovo, každý výraz tváře, ani snímačů registrujících tělesné projevy stresu či uvolnění, například tepovou frekvenci. (S ohledem na pocit soukromí byly páry sledovány pouze mezi devátou hodinou ranní a devátou večerní a nikdy ne v koupelně.) Byt byl vybaven rozkládací pohovkou, malou kuchyňkou, telefonem, hudebním přehrávačem a televizí. Partnery jsme vždy požádali, aby si přinesli vlastní potraviny, knížky, notebooky, vyšívání, činky nebo i domácí mazlíčky – zkrátka cokoli by mohli potřebovat k prožití typického víkendu.

Měli jsme velmi ambiciózní cíl: odhalit pravdu o manželství. Chtěli jsme konečně najít odpovědi na otázky, s nimiž si už dlouho lámeme hlavu: Proč je manželství někdy tak náročné? Proč některá manželství klapou po celý život, zatímco jiným odtikávají jako časovaná bomba? Jak můžeme zabránit tomu, aby se manželství zvrtlo? A jak ho zachránit, když už se do problémů dostane?

Předpovědět rozvod s 91% přesností

Po letech výzkumů na tyto otázky konečně dokážeme odpovědět. Dokonce dnes mohu i velmi přesně předpovědět, zda spolu partneři spokojeně setrvají, nebo se rozejdou, a to na základě vyslechnutí pouhých patnácti minut jejich rozhovoru! Ze sedmi nezávislých studií vyplývá, že v těchto předpovědích dosahuji průměrné přesnosti 91 procent. Neboli v 91 procentech případů, kdy jsem předpovídal, zda v manželství dojde nebo nedojde k rozvodu, mi čas dal za pravdu. Nemyslím, že by mě tato úspěšnost nějak opravňovala k vychloubání, není totiž projevem žádné nadlidské vnímavosti či intuice. Je založena výhradně na vědeckých poznatcích a datech, která jsem společně s kolegy nashromáždil za desítky let.

Možná budete zpočátku brát naše výzkumné závěry s rezervou, jako další v dlouhé řadě nových populárních teorií. Ostatně když někdo tvrdí, že objevil recept na dlouhotrvající manželství, a nabízí rady, jak zocelit či zachránit to vaše, skepse je zajisté na místě. Mnozí lidé se považují za experty na manželství a více než ochotně hlásají svůj názor na utváření dokonalého vztahu. A tady je to klíčové slovo – názor. Předtím, než naše výzkumy přinesly průlomové výsledky, názor bylo to jediné, o co se odborní poradci mohli opřít. A to se týká prakticky všech kvalifikovaných, talentovaných i kvalitně vyškolených manželských poradců. Odpovědný přístup k manželskému poradenství byl obvykle založen na profesním vzdělání a zkušenostech terapeuta, na jeho intuici, rodinné historii, případně i na jeho náboženském přesvědčení. Nikdy však nestál na pevných vědeckých základech, protože žádné výzkumně podložené údaje o tom, proč některá manželství prospívají a jiná kolabují, nebyly k dispozici.

Predikce rozvodovosti se skvěle vyjímají v novinových titulcích, ale statistika může být ošidná. Doslechl jsem se, že někteří lidé odmítají vědecký výzkum v oblasti trvání manželství s tím, že při u nás aktuální padesátiprocentní rozvodovosti by i náhodný odhad vedl k relativně vysoké úspěšnosti predikce. Taková interpretace však vychází z neporozumění, co skutečně analyzujeme. Ona často citovaná „padesátiprocentní rozvodovost“ totiž představuje odhad pravděpodobnosti rozvodu během čtyřiceti let manželství. Naše studie však předpovídají rozvod v daleko kratším časovém horizontu. Například ve výzkumu 130 novomanželských párů jsme na základě studia jejich interakcí určili, kterých patnáct z nich se rozvede do sedmi let. Nakonec se rozvedlo sedmnáct párů (včetně našich patnácti), takže výsledná míra úspěšnosti predikce v této studii byla 98 procent.

V průběhu let dosáhly působivých výsledků v predikci rozvodu i jiné laboratoře využívající naší metodiku. Tím potvrdily, že naše dlouhodobé závěry představují stabilní vědecké výsledky, nikoli anomálie. Například laboratoře pod vedením Randa Congera ze Státní univerzity v Iowě a Toma Bradburyho z Kalifornské univerzity v Los Angeles provedly vysoce přesné predikce vývoje manželství na základě analýzy fyziologických reakcí během jednoho konfliktního rozhovoru. Další význačný výzkum novomanželů realizovala psycholožka Janice Kiecolt-Glaserová, její manžel Ron Glaser a jejich kolegové ze Státní univerzity v Ohiu. Podařilo se jim měřit hladiny stresového hormonu adrenalinu v krvi novomanželů během hádky. O deset let později vědci určili, že ve srovnání s páry žijícími ve spokojeném manželství, nešťastní či rozvedení manželé měli během novomanželské hádky v krvi o 34 procent vyšší hladinu adrenalinu. Stejní výzkumníci dále nalezli vyšší hladinu stresového hormonu ACTH u novomanželek, které se o deset let později ocitly v nešťastném nebo rozvedeném manželství. Jinými slovy, tito vědci dokázali odhadnout osud novomanželských párů o deset let později pouze na základě hladin hormonů v krvi během prvního roku manželství!

Schopnost předpovídat rozvod na základě laboratorního měření jistě přispěla k výzkumu dlouhodobých vztahů, ale toto nepovažuji za hlavní přínos našeho projektu. Tím nejcennějším je podle mne objev sedmi principů, s jejichž pomocí můžeme rozvodům předcházet a nikoliv je pouze předvídat. Na rozdíl od mnoha jiných přístupů naše manželské poradenství vychází z poznání, proč manželství funguje – a nikoliv proč selhává. Už se nemusíme dohadovat, proč některé páry dlouhodobě žijí ve šťastném vztahu. Díky mnohaletému vědeckému výzkumu nyní skutečně chápeme, co tyto úspěšné manželské páry odlišuje od ostatních.

Emočně inteligentní manželství

Manželství může dobře fungovat díky něčemu překvapivě prostému. Spokojení manželé nejsou chytřejší, bohatší nebo duševně bystřejší než ostatní. Do svého každodenního života však začlenili proces, který nedovoluje, aby negativní myšlenky a pocity vůči partnerovi (vyskytující se u všech párů) převládly nad těmi pozitivními. Místo toho, aby vytvářeli klima neshod a rozporů, vzájemně respektují a naplňují své potřeby. Na požadavek partnera reagují způsobem „Ano, a…“ spíše než „Ano, ale…“. Tento vstřícný postoj jim umožňuje udržovat nebo i zintenzivňovat pocity romantična, hravosti, legrace, dobrodružství a společného učení, spočívající v srdci každé dlouhotrvající lásky. Takový vztah nazývám emočně inteligentním manželstvím.

NA ZÁKLADĚ POUHÝCH PATNÁCTI MINUT NASLOUCHÁNÍ A SLEDOVÁNÍ ROZHOVORU PARTNERŮ DOKÁŽU PŘEDPOVĚDĚT, ZDA SE PÁR ROZVEDE.

Emoční inteligence je v současnosti obecně považována za významný prediktor úspěšnosti dítěte v pozdějším životě. Čím více je dítě v kontaktu se svými pocity a čím více je schopné citlivě vycházet s ostatními, tím světlejší je jeho budoucnost – bez ohledu na jeho akademické IQ. Totéž platí pro manžele. Čím jsou partneři emočně inteligentnější – čím lépe si dokážou naslouchat a vážit si jeden druhého – tím pravděpodobnější je, že spolu budou žít šťastně až do smrti. A podobně jako se děti učí emoční inteligenci od svých rodičů, i manželé si mohou tuto dovednost osvojit. Zní to velmi jednoduše, nicméně právě tato schopnost může manžele udržet v bezpečné vzdálenosti od rozvodu.

Proč pečovat o vaše manželství?

Když manželství skoná, jednou z nejsmutnějších příčin bývá, že ani jeden z manželů si neuvědomoval jeho cenu, dokud nebylo pozdě. Až když jsou podepsány rozvodové papíry, nábytek rozdělen a pronajaty dva nové byty, teprve pak si ex-manželé uvědomí, o co všechno se rozvodem připravili. Bohužel většina lidí považuje manželství za samozřejmost a nevěnují mu péči a vážnost, kterou zasluhuje – a potřebuje. Někteří lidé se domnívají, že nechat se rozvést nebo strádat v nespokojeném manželství není nic hrozného – dokonce to mohou brát jako nevyhnutelný aspekt moderního života. Dnes však už máme k dispozici řadu důkazů, že rozvod (stejně jako nespokojený vztah) je pro všechny zúčastněné velice škodlivý.

Lois Verbruggeová a James House (oba z Univerzity v Michiganu) svými výzkumy prokázali, že nespokojené manželství zvyšuje pravděpodobnost onemocnění o zhruba 35 procent, a dokonce zkracuje život v průměru o čtyři až osm let. A naopak: spokojení manželé žijí déle a těší se lepšímu zdraví než manželé rozvedení či nespokojení. Vědci najisto vědí, že tyto rozdíly existují, dosud však nevědí proč.

Částečné vysvětlení může spočívat v tom, že v nešťastném manželství lidé prožívají chronické difuzní fyziologické vybuzení – jinak řečeno zažívají tělesný a často i emocionální stres. Tak dochází k poškozování a zvýšenému opotřebování jejich těla a mysli, což se navenek projeví rozmanitými tělesnými obtížemi, jako je vysoký krevní tlak a srdeční choroby, anebo psychickými poruchami, jako jsou úzkosti, deprese, užívání návykových látek, psychózy, násilné chování a sebevraždy.

Není proto žádným překvapením, že spokojené manželské páry mají daleko nižší výskyt uvedených potíží. Bývají také zdravotně uvědomělejší. Vědci to přičítají tomu, že manželé navzájem dbají, aby partner chodil na pravidelné prohlídky, bral léky, jedl zdravě a tak dále.

LIDÉ, ŽIJÍCÍ DLOUHODOBĚ V MANŽELSTVÍ, ŽIJÍ O ČTYŘI AŽ OSM LET DÉLE.

Navíc se množí důkazy, že dobré manželství zlepšuje zdraví tím, že přímo podporuje imunitní systém, čímž mobilizuje tělesné obranné mechanismy. Vědci už zhruba dvacet let vědí, že rozvod může fungování imunitního systému oslabit. Toto zhoršení schopnosti organismu likvidovat cizorodé látky může teoreticky způsobovat zvýšenou náchylnost k infekcím a rakovině. V současné době zjišťujeme, že to může platit i obráceně. Nejenže tedy spokojeným manželům uvedený pokles imunity nehrozí, manželství jejich obranyschopnost dokonce posiluje.

Když jsme testovali reaktivitu imunitního systému padesáti párů, které zůstaly přes noc v Laboratoři lásky, objevili jsme překvapivý rozdíl mezi páry, které byly se svým manželstvím velmi spokojené, a páry, jejichž vzájemné citové nastavení bylo neutrální nebo záporné. Používali jsme krevní vzorky jednotlivých osob a testovali jsme reaktivitu určitého typu bílých krvinek – hlavních zbraní imunitního systému. V krvi spokojených manželů a manželek se tyto buňky po kontaktu s cizím tělesem množily v průměru rychleji než u ostatních testovaných osob.

Vědci Janice Kiecolt-Glaserová a Ron Glaser testovali účinnost dalších bojovníků imunitního systému – tzv. „přirozených zabijáků“1. Jak název napovídá, tyto bílé krvinky ničí poškozené nebo pozměněné buňky vlastních tkání (například buňky infikované nebo nádorové) a omezují růst nádorových buněk. A opět, osoby žijící ve spokojeném manželství měly účinnější přirozené zabijáky než osoby nespokojené.

Čeká nás ještě mnoho výzkumné práce, abychom potvrdili, že toto posílení imunitního systému je jedním z mechanismů, jimiž dobré manželství prospívá zdraví a prodlužuje život. Důležité však je, a tím jsme si jisti, že dobré manželství tyto výhody skutečně přináší. Často přemýšlím, co kdyby nadšenci z posiloven věnovali pouhých deset procent času určeného na cvičení – řekněme dvacet minut denně – péči o své manželství a ne o své tělo. Jejich zdraví by to prospělo třikrát víc, než hodina cvičení či jízdy na rotopedu.

Když manželství vyprahne, netrpí jen manžel a manželka – ale i děti. Z mého výzkumu třiašedesáti předškoláků vyplynulo, že děti výrazně znepřátelených rodičů měly v porovnání s ostatními zvýšené hladiny stresových hormonů. Zatím nevíme, jaké dlouhodobé zdravotní následky jim tato zátěž způsobí. Víme však, že tyto biologické indikátory výrazné zátěže se promítaly do jejich chování. Sledovali jsme je do patnácti let věku a zjistili, že v porovnání s vrstevníky měly výraznější výskyt záškoláctví, depresí, vyloučení z kolektivu, výchovných problémů (obzvláště agresivity), zhoršeného prospěchu, a dokonce i nezvládnutí školy jako takové.

Z uvedených poznatků vyplývá důležité doporučení: není moudré setrvávat ve špatném manželství kvůli dětem. Vychovávat děti v domácnosti plné zášti mezi rodiči je evidentně škodlivé. Poklidný rozvod je lepším řešením než nikdy nekončící manželská válka. Bohužel jen málo rozvodů je poklidných, navíc vzájemná nevraživost mezi rodiči obvykle přetrvává i poté. A tak se dětem rozvedených rodičů obvykle daří stejně mizerně jako těm, které jsou lapené v křížové palbě nešťastného manželství.

Průkopnický výzkum, převratné závěry

Udržet fungující manželství je v zájmu všech členů rodiny. Spokojenost v manželství je prokazatelně důležitá, a přitom existuje jen překvapivě málo kvalitních vědeckých prací o zvyšování stability a spokojenosti manželství. Když jsem se před více než čtyřiceti lety začínal manželstvím zabývat, kvalitní vědecké výzkumy byste udrželi v jedné ruce. Za „kvalitní“ považuji poznatky získané pomocí podobně precizních metod, jaké používá třeba medicína. Řada studií kupříkladu pracovala pouze s údaji z dotazníků, které manželé a manželky vyplňovali. Tento přístup, nazývaný sebeposouzení, sice má svá uplatnění, ale má také výrazná omezení. Můžete usoudit, že je manželka spokojená, když zaškrtne odpovídající políčko v nějakém formuláři? Například manželky čelící domácímu násilí často v dotaznících vykazují vysokou míru manželské spokojenosti. Týraná žena odhalí pravdu pouze v soukromém rozhovoru, když se cítí bezpečně.

Abychom s kolegy tento nedostatek kvalitních výzkumů napravili, doplnili jsme tyto tradiční přístupy o komplexnější a inovativnější metody. Sledovali jsme osudy sedmi set párů v sedmi různých studiích. Nezkoumali jsme jen novomanžele, ale i dlouhodobě stabilní páry, které jsme oslovili, až když jim bylo mezi čtyřiceti a šedesáti. Analyzovali jsme páry, kterým se právě narodilo první dítě, i manžele pečující o předškoláky a teenagery. Zkoumali jsme vztahy partnerů z různých socioekonomických, rasových a etnických skupin a s různou sexuální orientací.

Většina mých dlouhodobých výzkumů zahrnovala podrobné rozhovory, v nichž mi manželé líčili historii svého manželství, své pojetí vztahu i to, jak vnímají jiné vztahy – včetně manželství svých rodičů. Natáčel jsem na video, jak si sdělují, co prožili přes den, jak řeší dlouhodobý manželský spor i jak si povídají o radostných tématech. Potřeboval jsem také fyziologické údaje o míře prožívaného stresu, a tak jsem jim v průběhu natáčení měřil tep, krevní průtok, míru pocení, endokrinní a imunitní funkce. Ve všech uvedených výzkumech jsem manželům následně tyto záznamy přehrával, abych zjistil, jak různé situace sami prožívali. Ptal jsem se například, co cítili a na co mysleli v okamžiku, kdy jim během manželské diskuse stoupl krevní tlak nebo se zrychlil tep. Poté jsem s páry udržoval průběžný kontakt až do ukončení výzkumu a minimálně jednou ročně zjišťoval, jak se jejich manželství vyvíjí.

PÁRY, KTERÉ SE ZÚČASTNILY MÉHO SEMINÁŘE, MAJÍ ZHRUBA POLOVIČNÍ ČETNOST RELAPSŮ, NEŽ JE OBVYKLÉ VE STANDARDNÍ MANŽELSKÉ TERAPII.

Mí kolegové a já jsme byli první, kdo provedl tak rozsáhlá sledování a studie manželských párů. Naše údaje nabízely první reálné vhledy do vnitřního fungování manželství – do jeho anatomie. A právě tato zjištění, nikoli mé názory, jsou východiskem Sedmi principů spokojeného manželství. Zároveň tyto zásady tvoří základní osnovu nadstandardně účinné krátkodobé párové terapie, kterou jsem vyvinul společně se svou ženou, klinickou psycholožkou Julií Gottmanovou, Ph.D.

Našich programů se již zúčastnily tisíce párů. Většina z nich se na nás obrátila kvůli závažným manželským problémům, některé z nich byly na pokraji rozvodu. Manželé často nevěřili, že pouhý seminář založený na Sedmi principech by mohl jejich vztah napravit. Naštěstí jejich skepse nebyla na místě. Naše údaje svědčí o tom, že tyto semináře výrazným způsobem proměnily jejich partnerský život.

Co se týče hodnocení efektivity manželské terapie, zdá se, že klíčovým momentem je období jednoho roku. Má-li u páru dojít k relapsu2, obvykle se tak stane před uplynutím této doby. Trvají-li pozitivní účinky terapie jeden rok, je dlouhodobý výhled dobrý. Proto efektivitu našich seminářů testujeme tím, že provádíme rozsáhlou kontrolu 640 párů po uplynutí dvanácti měsíců. Těší mě, že dosahujeme míry úspěšnosti kolem 75 procent. Ještě více mě těší, že máme velice nízkou četnost relapsu – dvacetiprocentní. (Průměrná četnost relapsu standardní manželské terapie ve Spojených státech je třicet až padesát procent.) Také jsme zjistili, že při zahájení našich seminářů nacházíme u 27 procent párů velmi vysoké riziko rozvodu, zatímco při kontrole po dvanácti měsících, po devíti sezeních, tento poměr klesá na sedm procent. U párů, které navštívily devět sezení párové terapie navíc, tento poměr klesá ke čtyřem procentům. A naše preventivní semináře, kde páry pracují na svém vztahu ještě předtím, než si konflikty začnou vybírat svou daň, jsou dokonce třikrát účinnější než semináře pro páry, které už se s problémy potýkají.

Proč manželská terapie většinou selhává

Také v jiných laboratořích dospěli k podobným výsledkům. Byly navrženy různé postupy, jak vylepšit párovou terapii a předcházet vztahovým problémům. Avšak navzdory postupnému přibývání užitečných a nadějných přístupů většina manželských poradců nadále poskytuje péči, která nejde na dřeň udržení dlouhodobého vztahu. Dosáhnout vyšší úrovně porozumění, jak naše vztahy udržet funkční, znamená zavrhnout některé pevně zakořeněné předsudky o manželství a rozvodu.

Pokud jste měli nebo aktuálně máte ve svém vztahu problémy, patrně jste obdrželi mnoho různých rad a doporučení. Někdy to vypadá, jako by patent na nekončící lásku měl každý, kdo byl někdy sezdaný či někoho sezdaného zná. Přitom ať už jde o psychologa z televize nebo moudrou manikérku z místního nákupního centra, jejich názory většinou bývají chybné. Mnohé z těchto představ, často původně zastávaných vlivnými teoretiky, byly dávno zpochybněny – nebo by být měly. Jsou však až neuvěřitelně pevně vryté do obecného povědomí.

Zřejmě největším mýtem vůbec je názor, že komunikace – konkrétně schopnost zvládat konflikty – je královskou cestou k lásce a trvale spokojenému manželství. Bez ohledu na teoretické zaměření terapeuta, ať si zvolíte krátkodobou či dlouhodobou terapii nebo budete pravidelně číst blogy o vztazích, rada, kterou dostanete, bude pokaždé stejná: naučte se lépe komunikovat. Všeobecná oblíbenost tohoto přístupu je zcela pochopitelná. Když se partneři dostanou do konfliktu (ať už jde o krátkou roztržku, hlasitou hádku nebo zarputilé ticho), oba se obvykle chystají v boji zvítězit. Nechají se pohltit pocitem ublíženosti, snaží se tomu druhému dokázat, že mají pravdu a on se mýlí, nebo se odtažitě odvracejí – až se komunikační kanál mezi nimi postupně zúží nebo úplně uzavře. Vypadá potom logicky, že kdyby v klidu a láskyplně naslouchali názoru toho druhého, podařilo by se jim nalézt řešení a mohli by v manželství znovunastolit rovnováhu. A skutečně, schopnost naslouchat a společně řešit problémy je pro budování a udržování vztahu důležitá. Až příliš často však tyto přístupy bývají považovány za to jediné, co je k úspěchu zapotřebí. A páry, které nejsou v řešení problémů „zdatné“, se považují za odsouzené k selhání. Nic z toho však není pravda.

Nejčastěji doporučovaná metoda řešení konfliktů – kterou v různých obměnách používá většina manželských poradců – se nazývá aktivní naslouchání. Terapeut vás například může požádat, abyste zkusili některý typ komunikační výměny mezi mluvčím a posluchačem. Rick se kupříkladu hněvá na Judy za to, že často pracuje dlouho do noci. Terapeut Ricka požádá, aby své stížnosti vyjádřil v podobě tzv. „já“ výroku a zaměřil se na své pocity, nikoli na obviňování Judy. Rick řekne: „Když jsem večer doma s dětmi sám a ty jsi v práci, cítím se opuštěný a smutný.“ Neřekne: „Je od tebe pěkně sobecké, že pořád pracuješ po večerech a necháš mě samotného starat se o děti.“

Poté terapeut požádá Judy, aby parafrázovala informace a pocity obsažené v Rickově sdělení a ověřila si s ním, zda mu správně rozumí. (Podle toho se pozná, jestli mu skutečně aktivně naslouchá.) Pak musí jeho pocity uznat – dát mu na srozuměnou, že je považuje za oprávněné, že je respektuje a že s ním soucítí – i když třeba jeho stanovisko nesdílí. Může například říci: „Musí být pro tebe těžké starat se sám o děti, když já jsem dlouho v práci.“ Neměla by hodnotit, obhajovat svůj názor ani reagovat defenzivně. Klasickou frází aktivního naslouchání je „Slyším tě“. Zřejmě nejproslulejší je v tomto smyslu výrok „Cítím tvou bolest“.

Když se partnery podaří přimět, aby nahlédli své rozpory očima toho druhého, řešení problému by mělo probíhat smírněji. Tento přístup bývá doporučován obecně, ať je tématem cokoli – běžný konflikt ohledně útraty za jídlo i významný nesoulad v životních cílech. Zvládání konfliktů je předkládáno jako všelék na problémové manželství i jako tonikum zabraňující jeho rozpadu.

Kde se tento přístup vzal? Průkopníci manželské terapie jej převzali jako jednu z technik, které používal proslulý psychoterapeut Carl Rogers v rámci individuální psychoterapie. Rogeriánská psychoterapie zažila svůj rozkvět v 60. letech 20. století a psychoterapeuti ji v různé míře praktikují dodnes. Rogersův přístup je založen na neodsuzování a přijímání všech pocitů a myšlenek vyjadřovaných pacientem. Říká-li klient kupříkladu „Nenávidím svou ženu, je to otravná mrcha,“ terapeut přikývne a odpoví něco ve smyslu „Slyším, že říkáte, že vás vaše žena otravuje a že to nesnášíte.“. Cílem je vytvořit empatické prostředí, kde se pacient cítí bezpečně, důvěřuje terapeutovi a může prozkoumávat své myšlenky a pocity.

I manželství je v ideálním případě vztah, kde se lidé cítí bezpečně a mohou být sami sebou, proto dává smysl učit páry tomuto bezvýhradnému porozumění. Konflikty se bezesporu řeší snadněji, když obě strany vyjadřují pochopení pro stanovisko partnera.

Problém je v tom, že terapie zaměřená pouze na aktivní naslouchání a zvládání konfliktů nefunguje. Výzkum manželské terapie probíhající v Mnichově pod vedením Dr. Kurta Hahlwega prokázal, že u většiny párů problémy přetrvaly i při používání technik aktivního naslouchání. Několik málo párů, kterým technika pomohla, do jednoho roku postihl relaps.

Když jsme začínali s naším výzkumem, různé směry manželské terapie založené na řešení konfliktů měly shodně velmi vysokou četnost relapsu. Ostatně jedna z nejlepších poraden tohoto typu pod vedením Neila Jacobsona, Ph.D., z Washingtonské univerzity měla pouze 35- až 50% úspěšnost. Jinými slovy, jeho vlastní výzkumy ukázaly, že pouze 35 až 50 procent manželských párů vykazovalo v důsledku terapie významné zlepšení. O rok později však tyto účinky přetrvávaly jen u poloviny z nich – tedy u pouhých 18 procent všech párů, které terapii podstoupily. Organizace Consumer Reports nedávno provedla rozsáhlý průzkum, v němž u svých členů mapovala jejich zkušenosti s různými druhy psychoterapie. Většina terapeutů obdržela v hodnocení spokojenosti od zákazníků vysoké známky – vyjma manželských poradců, kteří byli hodnoceni velmi špatně. I když tento průzkum nesplňoval parametry rigorózní vědecké práce, potvrdil to, co si většina expertů v oboru dobře uvědomovala: z dlouhodobého hlediska manželská terapie většině párů neprospěla.

Proč poradenství spoléhající při záchraně vztahu pouze na aktivní naslouchání tak často selhává? Když se nad tím důkladněji zamyslíte, není těžké to pochopit. Judy se může snažit sebevíc, aby vnímavě naslouchala Rickovým stížnostem. Ale ona přece není terapeutka, která naslouchá svému klientovi, jak si stěžuje na nějakou třetí osobu. Tou osobou skrytou za „já“ výroky jejího muže, je přece ona sama! Existují samozřejmě lidé, kteří takové kritice dokážou čelit s nadhledem – napadá mě třeba dalajlama. Váš partner však mezi ně s velkou pravděpodobností nepatří. (Dokonce i v rogeriánské terapii jakmile si klient začne stěžovat na terapeuta, přechází terapeut z módu empatie na jiné techniky.) Aktivní naslouchání tedy nutí partnery k emoční gymnastice olympijské úrovně, a jejich vztah se přitom sotva belhá.

Netvrdím, že uznání pocitů, aktivní naslouchání a „já“ výroky jsou techniky zbytečné. Při řešení konfliktů mohou být nesmírně užitečné. Jak uvidíte později, dokonce je párům doporučuji – v pozměněné podobě a s určitými instrukcemi. Ale je v tom háček: i když vám tyto postupy pomohou hádat se „lépe“ nebo méně často, pro udržení vašeho manželství to nestačí. Budete potřebovat všech Sedm principů.

I SPOKOJENÉ PÁRY NA SEBE OBČAS KŘIČÍ – HLASITÉ HÁDKY NEMUSÍ NUTNĚ MANŽELSTVÍ POŠKOZOVAT.

Na základě studia takřka sedmi set párů a po téměř dvacetiletém průběžném sledování jejich osudů nyní chápu, proč standardní manželské poradenství nefunguje. Nejde jen o to, že uvedené techniky jsou pro většinu párů takřka nezvládnutelné. Důležitější je, že úspěšné zvládání konfliktů není oním tajemstvím fungujícího manželství. Jedno z největších překvapení plynoucí z našich výzkumů spočívá v tom, že páry žijící ve spokojeném manželství během hádky sotva kdy udělají cokoli, co by jen vzdáleně připomínalo aktivní naslouchání.

Podívejme se na jeden z párů, které jsme zkoumali – na Bellu a Charlieho. Po více než pětačtyřiceti letech manželství sdělila Bella Charliemu, že by si přála, aby nikdy neměli děti. To Charlieho zjevně ranilo. Následoval rozhovor, který se vymykal všem pravidlům aktivního naslouchání. V následující diskusi neuvidíme uznání ani empatii – oba partneři se rovnou pustili do prosazování svého názoru.

CHARLIE: Myslíš, že by ses měla líp, kdybych tě býval podpořil v rozhodnutí nemít děti?

BELLA: Mít děti pro mě byla taková potupa, Charlie.

CHARLIE: Ne. Počkej chvíli.

BELLA: Takhle mě ponížit!

CHARLIE: Já tě neponiž…

BELLA: Tak moc jsem s tebou chtěla sdílet svůj život. Místo toho jsem dopadla jako dříč.

CHARLIE: Tak počkej chvíli, zadrž. Myslím, že nemít děti není jen tak. Podle mě nebereš ohled na spoustu biologických aspektů.

BELLA: Podívej na všechny ty nádherné bezdětné páry.

CHARLIE: Kdo například?

BELLA: Vévoda a vévodkyně z Windsoru.

CHARLIE (hluboký povzdech): Ale no tak!

BELLA: Byl to král! Vzal si vzácnou ženu. Jejich manželství bylo velmi šťastné.

CHARLIE: To přece není fér příklad. Předně jí bylo čtyřicet. To je jiná.

BELLA: Nikdy neměla děti. A on se do ní zamiloval ne proto, aby mu rodila děti.

CHARLIE: Ale skutečnost je taková, Bello, že plodit děti je silný biologický pud.

BELLA: Když říkáš, že jsem řízená biologicky, uráží mě to.

CHARLIE: Nemůžu si pomoct!

BELLA: Tak jako tak si myslím, že bychom se bez dětí měli skvěle.

CHARLIE: Já myslím, že s dětmi jsme se měli taky skvěle.

BELLA: Já se zas tak skvěle neměla.

Charlie a Belle tady nepůsobí zrovna jako pár roku, a přesto spolu žijí šťastně už více než pětačtyřicet let. Oba tvrdí, že jsou v manželství naprosto spokojení a že jsou si navzájem velmi oddáni.

Bezpochyby vedou podobné rozhořčené diskuse už léta. A přitom tyto rozhovory nekončí naštvaně. V uvedeném příkladu pokračovali tím, že spolu probírali, proč Bella takto vnímá své mateřství. Největší zklamání pro ni je, že nemohla s Charliem trávit víc času. Přála by si, aby pořád nebývala tak rozladěná a unavená. Jak spolu rozmlouvají, postupně se mezi nimi objevuje vřelost a smích. Bella tím vším vlastně říká, že Charlieho miluje a že si přeje, aby na něj jako kdysi měla víc času. Zřetelně se mezi nimi odehrává něco pozitivního, co převažuje nad jejich hádavostí. Ať už je to cokoli, klasické manželské poradenství, kladoucí důraz na „dobrý“ způsob hádání, tento zdroj nevyužívá.

Zbořme ještě další mýty o manželství

Víra v udržení fungujícího manželství tím, že se naučíte citlivěji komunikovat – to je zřejmě ten nejrozšířenější mýtus o spokojeném manželství. Není však jediný. V průběhu let jsem objevil celou řadu dalších mýtů, které jsou nejen nepravdivé, ale mohou být dokonce škodlivé. Jsou nebezpečné, protože mohou partnery zavést do slepé uličky. V horším případě je mohou utvrdit v přesvědčení, že jejich manželství je beznadějný případ. K těm obecně rozšířeným mýtům patří:

Neurózy a osobnostní problémy ničí manželství. Výzkum prokázal jen nepatrnou souvislost mezi běžnými neurózami a selháváním v lásce. Důvod: Všichni máme určité momenty, kdy se nechováme zcela racionálně. Pro tyto spouštěče jsme si vypůjčili pojem „trvalá zranitelná místa“, který používá Tom Bradbury z Kalifornské univerzity v Los Angeles. Pokud se je naučíte u partnera rozpoznávat a budete se vyhýbat jejich aktivování, nemusejí manželství narušovat. Například Sam má problém s autoritami – nesnáší mít nad sebou šéfa. Kdyby si vzal za manželku dominantní ženu, dopadlo by to katastrofálně. Je však šťastně ženatý s Megan, která se k němu chová partnersky a nesnaží se mu poroučet.

Porovnejme je s jiným párem, který se potýká s manželskými problémy. Jill má v sobě hluboce zakořeněný strach z opuštění. Její manžel Wayne je jí sice plně oddaný, ale na večírcích bezostyšně flirtuje. Když si na to Jill postěžuje, Wayne jí řekne, ať si to tolik nebere a nechá ho v klidu si užívat tyto nevinné požitky. Jill však v jeho flirtování – a v jeho neochotě s tím přestat – pociťuje hrozbu, a jejich manželství tak směřuje k odloučení a rozvodu. Podobné neurotické projevy však nemusejí manželství poškozovat. Dokážete-li „bláznivé“ stránky svého partnera přijmout, nakládat s nimi citlivě a s úctou, vašemu manželství se bude dařit.

Samozřejmě že závažná duševní porucha je věc jiná. Jestliže ukončíte vztah s partnerem, který se potýká s těžkou psychopatologií a není schopen samostatně fungovat, neznamená to, že jste špatný člověk. Mnoho párů si však neumí poradit se situací, kdy je to něco mezi: Co dělat v případě duševních poruch, které jsou extrémně náročné, ale přesto by se snad daly v partnerství zvládnout? Do této kategorie patří závislosti, klinická deprese, fobie, posttraumatické stresové poruchy, závažné poruchy osobnosti a poruchy nálady. Pokud vám něco z toho zní povědomě, nespoléhejte při rozhodování do budoucna pouze na tuto knihu. Vyhledejte další doporučení a podporu zkušeného odborníka.

Společné zájmy pár stmelují. Záleží na tom, jak se k sobě při provozování těchto zájmů chováte. Když spolu manželé vodáci dokážou sjíždět řeku v pohodě, společný koníček obohacuje a prohlubuje jejich lásku a zájem o partnera. Pokud ale pádlování prokládají výroky typu „Takhle se neodlamuje, hlupáku!“, pak společný koníček jejich manželství příliš neprospívá.

Podrbeš mě na zádech a já zase… Někteří badatelé spatřují rozdíl mezi dobrým a špatným manželstvím především v tom, že v dobrém manželství mají partneři tendenci opětovat si vzájemně pozitivní projevy. Když jeden pomůže s úklidem, druhý se mu za to revanšuje a podobně. Jakoby se partneři drželi nepsané dohody, že si vzájemně oplatí každé vlídné slovo či skutek. V narušeném manželství vzala tato dohoda za své, ve vzduchu je cítit zášť a vztek. Kdyby si tito zoufalí partneři uvědomili potřebnost nějaké takové „dohody“, teoreticky by mohlo dojít k úpravě jejich vztahu.