John Carreyrou

ZLÁ KREV

Jak majitelka startupu ze Silicon Valley oklamala svět

Copyright © 2018 by Cambronne Inc.

All rights reserved. Published in the United States by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Podle anglického originálu Bad Blood: Secrets and Lies in a Silicon Valley Startup vydalo v edici „Hvězdy“ nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2019. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Jan Melvil Publishing

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Odborná korektura Ondřej Volný

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Irena Hanušová, Gabriela Otteová, Vít Šebor

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Pavel Junk, fotografie Getty Images

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-zla-krev]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #zlakrev

© Jan Melvil Publishing, 2019

ISBN 978-80-7555-083-5

Věnuji Molly, Sebastianovi, Jackovi a Francesce

Autorova poznámka

Tato kniha je založena na stovkách rozhovorů s více než sto padesáti osobami, z toho nejméně šedesáti bývalými zaměstnanci firmy Theranos. Většině postav příběhu jsem ponechal jejich pravá jména, někteří mě však požádali o utajení identity. Měli strach, že se jim bude společnost mstít, obávali se popotahování ze strany ministerstva spravedlnosti v probíhajícím vyšetřování trestných činů nebo chtěli chránit své soukromí. Abych získal co nejúplnější a co nejpodrobnější fakta, souhlasil jsem, že tyto postavy uvedu v knize pod pseudonymy. Všechno ostatní, co o nich a o jejich zážitcích píšu, je pravdivé.

Veškeré citace z e-mailů a dokumentů jsou doslovné. Dialogy uvedené v uvozovkách vycházejí ze vzpomínek účastníků. Některé kapitoly jsou založeny na záznamech ze soudních řízení, například na svědeckých výpovědích. Tyto zdroje jsem podrobně popsal v poznámkách na konci vyprávění.

Při práci na knize jsem oslovil všechny klíčové postavy ságy Theranosu a nabídl jim možnost vyjádřit se k jakýmkoli nařčením, která se jich týkají. Elizabeth Holmesová moje žádosti o rozhovor odmítla a rozhodla se nespolupracovat, na což má plné právo.

Prolog

17. listopadu 2006

Tim Kemp měl pro svůj tým dobrou zprávu.

Tento bývalý manažer IBM vedl ve společnosti Theranos oddělení bioinformatiky. Startup, který se zabýval vývojem nejmodernějšího systému pro testování krve, právě dokončil svou první velkou prezentaci pro jednoho výrobce léčiv. Dvaadvacetiletá zakladatelka Theranosu Elizabeth Holmesová odletěla do Švýcarska a předvedla schopnosti systému vedení evropského farmaceutického gigantu Novartis.

„Dnes ráno mi volala Elizabeth,“ napsal Kemp v e-mailu svému patnáctičlennému týmu. „Poděkovala nám a řekla, že to bylo ‚perfektní‘! Výslovně mě požádala, abych vám tlumočil její dík a uznání. V Novartisu prý byli tak ohromeni, že ji požádali o nabídku a projevili zájem finančně se na projektu podílet. Zvládli jsme to!“

Pro Theranos to byl zlomový okamžik. Po třech letech se z ambiciózního nápadu, o němž Holmesová snila na koleji ve Stanfordu, stal skutečný produkt, o nějž projevila zájem obrovská nadnárodní firma.

Zpráva o úspěchu prezentace doputovala i do prvního patra, kde měli kanceláře vrcholoví manažeři společnosti.

Jedním z nich byl finanční ředitel Henry Mosley. Do Theranosu přišel před osmi měsíci, v březnu 2006. Chodil v pomačkaných šatech, měl pronikavé zelené oči a choval se velice uvolněně. Tento veterán technologické scény v Silicon Valley pocházel z Washingtonu a titul MBA získal na Utažské univerzitě. Koncem sedmdesátých let přišel do Kalifornie a už zde zůstal. Začínal u výrobce počítačových čipů Intel, jenž patří k pionýrům v Silicon Valley. Později řídil finanční oddělení čtyř různých technologických firem, z nichž dvě dostal na burzu. Zkrátka nebyl to žádný nováček.

Mosleyho do Theranosu přilákalo nadání a zkušenosti lidí kolem Elizabeth. Přestože byla tak mladá, podařilo se jí sestavit hvězdný tým. Předsedou představenstva se stal Donald L. Lucas, investor rizikového kapitálu, který vychoval softwarového miliardáře Larryho Ellisona a v polovině osmdesátých let mu pomohl při vstupu firmy Oracle na burzu. Lucas i Ellison vložili do Theranosu své peníze.

Dalším členem představenstva s prvotřídní pověstí byl Channing Robertson, proděkan Technické fakulty Stanfordovy univerzity. Robertson patřil mezi hvězdy akademického sboru. Právě na základě jeho odborného posudku návykových vlastností cigaret musel tabákový průmysl koncem devadesátých let přistoupit na vyrovnání se státem Minnesota ve výši nevídaných šesti a půl miliardy dolarů. Po několika setkáních s ním bylo Mosleymu jasné, že Robertson má o Elizabeth vysoké mínění.

Theranos se mohl pochlubit také velmi silným manažerským týmem. Kemp strávil třicet let v IBM. Obchodní ředitelka Diane Parksová měla pětadvacet let zkušeností ve farmaceutických a biotechnologických firmách. Produktový viceprezident John Howard řídil dceřinou společnost Panasoniku pro výrobu čipů. Vedení takového kalibru nebývá v malém startupu příliš časté.

Mosleyho do Theranosu nepřilákalo pouze jeho vedení. Startup cílil na obrovský trh. Farmaceutické společnosti utrácely za klinické testy nových léků miliardy dolarů ročně. Kdyby se Theranosu podařilo stát se pro ně nepostradatelným a získat část těchto výdajů, vydělali by jmění.

Elizabeth požádala Mosleyho, aby sestavil finanční odhady pro potenciální investory. První predikce tržeb se jí nelíbila, a tak čísla zvýšil. Upravená prognóza se Mosleymu moc nezdála, nicméně usoudil, že se může naplnit, bude-li mít firma perfektní výsledky. Navíc investoři rizikového kapitálu, které si Theranos namlouval, věděli, že zakladatelé startupů v podobných odhadech běžně přehánějí. Byla to součást hry. Investoři pro to měli dokonce pojmenování: hokejka – podle tvaru křivky v grafu. Příjmy několik let stagnují a pak najednou jako zázrakem vystřelí strmě vzhůru.

Jedné věci ovšem Mosley tak úplně nerozuměl: jak technologie Theranosu funguje. Když za ním přišli potenciální investoři, odvedl je ke spoluzakladateli startupu Shaunaku Royovi, který měl doktorát z chemického inženýrství. S Elizabeth se poznal při práci v Robertsonově výzkumné laboratoři na Stanfordu.

Shaunak se vždy píchl do prstu a vymáčkl z něj pár kapek krve. Krev pak přenesl do bílé plastové kazety velikosti kreditní karty. Kazetu vložil do hranaté krabice velké jako toustovač, takzvané čtečky. Ta získala data z kazety a bezdrátově je přenesla na server, který je analyzoval a vydal výsledek. To byla podstata technologie.

Když Shaunak předváděl systém investorům, ukázal na obrazovku počítače, kde šlo vidět krev protékající kazetou ve čtečce. Jaká fyzika nebo chemie se přitom uplatňuje, Mosley nechápal. A ani chápat nemusel. Měl na starost finance. Pokud systém fungoval, byl spokojen. A ten fungoval vždy.

O PÁR DNÍ POZDĚJI se Elizabeth vrátila ze Švýcarska. S úsměvem na tváři obcházela firmu a Mosley se domníval, že to svědčí o úspěšnosti její cesty. Ne že by to bylo nezvyklé. Elizabeth bývala často dobře naladěná. Hýřila bezmezným podnikatelským optimismem. V e-mailech zaměstnancům, v nichž popisovala poslání Theranosu, s oblibou používala spojení „mimořádně skvělé“. Slovo „mimořádně“ pro zdůraznění odlišovala kurzívou. Působilo to trochu přehnaně, ale zároveň upřímně, a Mosley věděl, že všichni zakladatelé úspěšných startupů v Silicon Valley překypovali optimismem. Cynismem svět ještě nikdo nezměnil.

Jenže Elizabethino nadšení kupodivu nesdílelo několik kolegů, kteří ji na cestě doprovázeli. Někteří se tvářili přímo sklíčeně.

Že by snad někomu umřelo štěňátko? uvažoval Mosley napůl v žertu.

Sešel dolů, kde v blocích po několika kójích seděla většina ze šedesáti zaměstnanců Theranosu, a vyhledal Shaunaka. Pokud existuje nějaký skrytý problém, on o něm bude určitě vědět.

Shaunak napřed tvrdil, že o ničem neví. Mosley měl ale pocit, že něco tají, a tak na něj zatlačil. Shaunak se postupně přestal bránit a připustil, že Theranos 1.0, jak Elizabeth systém pro testování krve nazvala, ne vždy funguje. Je to vlastně docela průser, přiznal. Někdy se výsledky dají ze systému vypáčit a někdy to nejde.

Pro Mosleyho to byla novinka. Domníval se, že je systém spolehlivý. Fungoval přece při každé prezentaci pro investory.

Že to vypadalo, jako by systém fungoval, má své vysvětlení, řekl Shaunak. Záběr na krev protékající kazetou a usazující se v malých prohlubních byl skutečný. Nikdy se však nevědělo, zda výsledek dostanete, nebo ne. A tak když se to jednou podařilo, výsledek si nahráli. Tento záznam se pak na displeji zobrazil na konci každé prezentace.

Mosleyho to omráčilo. Domníval se, že rozbor probíhá v reálném čase z krevního vzorku v kazetě. Tak tomu měli rozumět investoři. To, co Shaunak popsal, vypadalo jako podvod. Optimismus a nadšení jsou při přesvědčování investorů potřebné, ale má to určité hranice. Tímhle byly podle Mosleyova názoru překročeny.

Co se vlastně dělo v Novartisu?

Mosley nedokázal od nikoho získat jasnou odpověď, podezíral ale, že i tam se uchýlili k podobnému triku. A nemýlil se. Po příjezdu do Švýcarska se jedna ze dvou dovezených čteček porouchala. Zaměstnanci, které Elizabeth vzala s sebou, se celou noc snažili přístroj zprovoznit. Aby se problém při ranní prezentaci zamaskoval, Kempův tým poslal Elizabeth z Kalifornie falešné výsledky.

NA ODPOLEDNE TENTÝŽ DEN měl Mosley naplánovanou každotýdenní poradu s Elizabeth. Po příchodu do její kanceláře si okamžitě znovu uvědomil, jaké má charisma. Svým vystupováním působila mnohem zralejším dojmem. Když na člověka upřela své modré oči a ani nemrkla, měl pocit, že se pro ni právě stal středem vesmíru. Bylo to téměř hypnotické. Uhrančivě působil i její hlas: mluvila nezvykle hlubokým barytonem.

Mosley se rozhodl nechat schůzce volný průběh a své znepokojení vyjádřit až později. Theranos právě uzavřel třetí – podle všeho nesmírně úspěšné – kolo financování: k patnácti milionům dolarů z prvních dvou kol získala firma od investorů dalších 32 milionů dolarů. Nejpůsobivějším číslem bylo nové ohodnocení firmy: sto šedesát pět milionů dolarů. Podobnou hodnotou se mohl pochlubit jen málokterý tříletý startup.

Jedním z hlavních důvodů vysokého ohodnocení byly dohody s farmaceutickými partnery, o nichž Theranos informoval investory. V prezentaci se hovořilo o šesti dohodách s pěti firmami, které budou v příštím roce a půl generovat zisky od 120 po 300 milionů dolarů. O dalších patnácti smlouvách se jednalo. Kdyby se vše podařilo, tržby by nakonec mohly podle powerpointové prezentace dosáhnout půl druhé miliardy dolarů.

Farmaceutické společnosti chtěly používat diagnostický systém Theranosu pro monitorování reakcí pacientů na nové léky. Účastníci klinických studií by měli kazety a čtečky doma. Pacient by se několikrát denně píchl do prstu a přístroj by pak poslal výsledek krevního rozboru sponzorovi výzkumu. Kdyby se ukázalo, že pacient na lék reaguje špatně, výrobce léku by mohl okamžitě snížit dávkování a nemusel by čekat na skončení studie. Tím by se náklady farmaceutických firem na výzkum snížily až o třicet procent. To alespoň tvrdila prezentace.

Po ranním objevu byl Mosley ze všech těchto prohlášení ještě více nesvůj. Za celých osm měsíců v Theranosu neviděl jedinou smlouvu s farmaceutickou společností. Vždy, když se na ně ptal, dostal odpověď, že je „zkoumají právníci“. Nejvíc ho však znepokojovalo, že s těmi ambiciózními odhady souhlasil, jelikož se domníval, že systém Theranosu funguje spolehlivě.

Pokud Elizabeth podobné obavy sdílela, nedala to nijak najevo. Byla ztělesněním pohody a spokojenosti. Nové ohodnocení se stalo důvodem k obrovské hrdosti. Řekla Mosleymu, že rostoucí počet investorů přitáhne do představenstva nové ředitele.

Mosley usoudil, že je vhodná chvíle, aby si promluvili o cestě do Švýcarska a zvěstech o nefunkčním systému. Elizabeth přiznala, že se objevil problém, ale odbyla to mávnutím ruky. Řekla, že se to snadno napraví.

Vzhledem k tomu, co už věděl, si tím Mosley nebyl jist. Zmínil se Elizabeth o tom, co mu řekl Shaunak o prezentacích pro investory. Pokud úplně neodpovídají realitě, mělo by se s tím přestat, řekl. „Taháme investory za nos. Takhle to dál dělat nemůžeme.“

Elizabethin výraz se rázem změnil. Dosavadní přívětivost zmizela a vystřídala ji nepřátelská maska. Jako by v ní cvakl nějaký přepínač. Vrhla na svého finančního ředitele chladný pohled.

„Henry, ty nejsi týmový hráč,“ řekla ledově. „Myslím, že bys měl odejít, a to hned.“

Bylo naprosto jasné, co tím Elizabeth myslí. Nežádala ho, aby opustil její kancelář. Řekla mu, aby opustil firmu, okamžitě. Mosley právě dostal padáka.

1 |  Cílevědomý život

Elizabeth Anne Holmesová se chtěla stát úspěšnou podnikatelkou už od dětství.

V sedmi letech se rozhodla vytvořit stroj času a zápisník plnila detailními technickými výkresy.

Když jí bylo devět deset let, položil jí jeden příbuzný na rodinném setkání otázku, kterou dřív nebo později uslyší každý kluk či děvče: „Čím chceš být, až vyrosteš?“

Elizabeth bez váhání odpověděla: „Chci být miliardářkou.“

„A nebylo by lepší stát se prezidentkou?“

„Ne, prezident si mě vezme, protože budu mít miliardu dolarů.“

Nešlo o žádné dětské brebentění. Podle očitého svědka z rodinného kruhu to Elizabeth pronesla naprosto vážně a odhodlaně.

Rodiče Elizabethinu ctižádostivost podporovali. Christian a Noel Holmesovi pocházeli z úspěšného rodu a věřili, že to dcera dotáhne daleko.

Jejím předkem z otcovy strany byl Charles Louis Fleischmann, imigrant z Maďarska, zakladatel úspěšné společnosti na výrobu kvasnic Fleischmann Yeast Company. Mimořádný úspěch této firmy učinil z Fleischmannových na přelomu devatenáctého a dvacátého století jednu z nejbohatších rodin v Americe.

Charlesova dcera Bettie Fleischmannová se provdala za Dr. Christiana Holmese, jenž pocházel z Dánska a byl lékařem jejího otce. To byl Elizabethin prapradědeček. Dr. Holmes využil obchodní a politické konexe manželčiny bohaté rodiny a založil Všeobecnou nemocnici v Cincinnati a Lékařskou fakultu Univerzity v Cincinnati. Existoval tedy důvod věřit, a investoři sídlící na pověstném Sand Hillu nedaleko kampusu Stanfordovy univerzity tomu věřili, že Elizabeth zdědila nejen podnikatelské, ale také lékařské geny.

Také Elizabethina matka Noel mohla být hrdá na své předky. Její otec absolvoval vojenskou akademii ve West Pointu a jako vysoce postavený úředník v Pentagonu naplánoval a uskutečnil na začátku sedmdesátých let dvacátého století významnou změnu v organizaci ozbrojených sil. Už je netvořili odvedenci, ale profesionálové. Jedním z předků rodiny Daoustsových byl maréchal Davout, jeden z nejlepších Napoleonových polních velitelů.

Elizabethinu imaginaci však nejvíce podněcovala zářná minulost předků z otcovy strany. Chris Holmes se postaral o to, aby Elizabeth znala nejen mimořádné úspěchy starších generací, ale také selhání těch mladších. Jeho otec i děd vedli okázalý, ale pokleslý život, potáceli se od jednoho manželství k druhému a bojovali s alkoholismem. Chris je vinil z toho, že promrhali rodinné bohatství.

„Vyrůstala jsem s těmito velkými příběhy i s příběhy o lidech, kteří se rozhodli nezasvětit svůj život ničemu smysluplnému, a o tom, jak tato volba ovlivnila způsob a kvalitu jejich života,“ řekla po letech Elizabeth v rozhovoru pro týdeník New Yorker.

PRVNÍ ROKY ŽIVOTA STRÁVILA Elizabeth ve Washingtonu, kde její otec zastával řadu míst ve vládních úřadech, od ministerstva zahraničí po Agenturu pro mezinárodní rozvoj. Její matka Noel pracovala jako asistentka v Kongresu, ale kariéru přerušila, aby se mohla věnovat výchově Elizabeth a jejího mladšího bratra Christiana.

V létě jezdívala Noel s dětmi do Boca Raton na Floridě – Elizabethina teta a strýc Elizabeth a Ron Dietzovi tam vlastnili apartmán s nádherným výhledem na Intracoastal Waterway. Jejich syn David byl o tři a půl roku mladší než Elizabeth a o rok a půl mladší než Christian.

Děti spaly na molitanové matraci na podlaze a každé ráno utíkaly na pláž. Odpoledne si krátily čas u Monopolů. Když Elizabeth vyhrávala, což bývalo skoro vždy, trvala na tom, že ostatní musejí dohrát hru až do hořkého konce. Hromadila domy a hotely tak dlouho, dokud David a Christian nepřišli na mizinu. Pokud výjimečně prohrála, vztekle odkráčela a nejednou přitom prorazila síť ve vstupních dveřích apartmánu. To byly první náznaky její nesmírné soutěživosti.

Na střední škole Elizabeth nepatřila mezi oblíbené studenty. Otec tehdy přestěhoval rodinu do Houstonu, kde získal místo v konglomerátu Tenneco. Děti Holmesových chodily na St. John’s, nejprestižnější houstonskou soukromou školu. Náctiletá Elizabeth s vytáhlou postavou a velkýma modrýma očima si odbarvila vlasy, aby zapadla mezi ostatní. V té době se také potýkala s poruchou příjmu potravy.

Ve druhém ročníku se zcela ponořila do studia a často se učila dlouho do noci. Stala se z ní premiantka. Tak vznikal její celoživotní rytmus: tvrdá práce a málo spánku. Vedle školních úspěchů se jí také podařilo uchytit se společensky – chodila se synem uznávaného houstonského ortopedického chirurga. Společně se vydali do New Yorku, aby na Times Square oslavili začátek nového tisíciletí.

Nastal čas vybrat si vysokou školu a Elizabeth se zaměřila na Stanford. Pro vynikající studentku se zájmem o vědu a počítače, která sní o vlastním podniku, to byla jasná volba. Malá zemědělská univerzita, kterou na konci devatenáctého století založil železniční magnát Leland Stanford, navázala těsný vztah se Silicon Valley. Internetový boom byl v plném proudu a některé z jeho největších hvězd, například Yahoo, vznikly právě na půdě standforského kampusu. Když Elizabeth navštěvovala poslední ročník střední školy, dva doktorandi ze Stanfordu zrovna začínali získávat pozornost se svým malým startupem nazvaným Google.

Elizabeth už Stanford dobře znala. Její rodina koncem osmdesátých a začátkem devadesátých let žila v kalifornském Woodsidu vzdáleném od univerzitního kampusu jen pár kilometrů. Spřátelila se tam se svou sousedkou Jesse Draperovou. Jejím otcem byl Tim Draper, investor rizikového kapitálu třetí generace, jenž mířil na pozici jednoho z nejúspěšnějších startupových investorů v Silicon Valley.

Elizabeth pojilo se Stanfordem ještě něco jiného. Čínština. Její otec do Číny často pracovně cestoval a usoudil, že by jeho děti měly umět čínsky, proto k nim domů každou sobotu ráno přicházel lektor. V polovině studia na střední škole se Elizabeth dostala do stanfordského letního programu čínštiny. Kurz byl určen pouze studentům univerzity, svým plynulým projevem v cizí řeči však Elizabeth na ředitele programu natolik zapůsobila, že jí udělil výjimku. Prvních pět týdnů strávili účastníci ve stanfordském kampusu v Palo Altu, pak následovaly čtyři týdny v Pekingu.

NA JAŘE 2002 BYLA ELIZABETH přijata na Stanford jako stipendistka Prezidentského stipendijního programu, což je pocta udělovaná jen těm nejlepším studentům. Patří k ní i finanční podpora ve výši tří tisíc dolarů, které může příjemce využít k libovolnému účelu souvisejícímu se studiem.

Otec Elizabeth vštípil zásadu, že musí žít smysluplně. Chris Holmes během své kariéry ve státní službě dohlížel na humanitární akce, například na exodus z Mariel, kdy do Spojených států imigrovalo více než sto tisíc Kubánců a Haiťanů. V domě visely jeho fotografie z doby, kdy zajišťoval pomoc pro země sužované válkou. Elizabeth díky tomu pochopila, že chce-li skutečně udělat díru do světa, nestačí být bohatá. Musí přispět k vyššímu dobru. Biotechnologie nabízela příležitost dosáhnout obojího. Elizabeth si zvolila studium chemického inženýrství, oboru otevírajícího brány tohoto odvětví.

Tváří katedry chemického inženýrství na Stanfordu byl charismatický, pohledný a vtipný Channing Robertson, který přednášel na univerzitě od roku 1970 a měl vzácnou schopnost sblížit se se svými studenty. Zdaleka nejpokrokovější pedagog technické fakulty s šednoucí plavou kšticí přednášel v kožené bundě, v níž rozhodně nevypadal na svých devětapadesát, ale o deset let mladší.

Elizabeth si vybrala Robertsonův úvod do chemického inženýrství a seminář o zařízeních pro řízené dávkování léčiv. Také ho přemlouvala, aby jí dovolil pomáhat v jeho výzkumné laboratoři. Robertson souhlasil a svěřil ji doktorandovi, který pracoval na projektu spočívajícím v hledání nejlepších enzymů pro prací prášky.

Dlouhé hodiny trávené v laboratoři nezabránily Elizabeth vést aktivní společenský život. Navštěvovala večírky v kampusu a chodila se studentem druhého ročníku J. T. Batsonem. Pocházel z malého města v Georgii a Elizabeth na něj zapůsobila svou kultivovaností a rozhledem. „Nebyla zrovna nejsdílnější,“ vzpomíná. „Velmi nerada odkrývala karty.“

O zimních prázdninách v prvním ročníku se Elizabeth vrátila do Houstonu, aby tam s rodiči a Dietzovými, kteří přiletěli z Indianapolis, oslavila Vánoce. Byla na vysoké teprve pár měsíců, ale už pomýšlela na odchod. Při sváteční večeři jí otec hodil papírovou vlaštovku, která měla na křídlech napsáno „P.H.D.“

Podle člena rodiny, který byl přítomen, Elizabeth stroze odpověděla: „Ne, tati, Ph.D. mě nezajímá, já chci vydělávat prachy.“

Jednoho jarního dne zaklepala na dveře Batsonova pokoje na koleji a řekla mu, že se s ním už nemůže vídat, protože zakládá firmu a bude jí muset obětovat veškerý čas. Batson, jehož nikdy předtím žádná dívka neposlala k vodě, byl v šoku. Vzpomíná ovšem, že neobvyklý důvod jejich rozchodu přece jen poněkud zmírnil trpkost odmítnutí.

Elizabeth opustila Stanford až na podzim, po návratu z letní stáže v Genomovém institutu v Singapuru. V roce 2003 Asii sužovala dříve neznámá choroba SARS – těžký akutní respirační syndrom. Elizabeth strávila léto testováním vzorků odebraných pacientům zastaralými metodami, jako byly injekční stříkačky a stěry ze sliznice. Tato zkušenost ji přesvědčila o tom, že musí existovat lepší způsob.

Po návratu do Houstonu pět dní nevstala od počítače, spala jednu dvě hodiny denně a jedla to, co jí nosila matka. Na základě poznatků z praxe a Robertsonových přednášek sepsala žádost o patent na náplast, která by diagnostikovala zdravotní stav a zároveň podávala lék.

Před začátkem druhého ročníku vezla matka Elizabeth autem z Texasu do Kalifornie. Elizabeth celou cestu prospala. Po příjezdu do kampusu okamžitě navštívila Robertsona a Shaunaka Roye, doktoranda, jemuž asistovala v laboratoři, a ukázala jim svůj patent.

Po letech ve svědecké výpovědi u soudu Robertson vzpomínal, že na něj Elizabeth udělala dojem svou vynalézavostí: „Dokázala uchopit a syntetizovat vědu, inženýrství a technologie způsoby, které by mě nikdy nenapadly.“ Také žasl nad její motivací a odhodláním nápad prosadit. „S takovým studentem jsem se ještě nesetkal. A to mi jich rukama prošly tisíce. Povzbudil jsem ji, aby si šla za svým snem.“

Shaunak byl skeptičtější. Rodiče, imigranti z Indie, ho vychovali v Chicagu, daleko od humbuku Silicon Valley. Považoval se za velmi pragmatického a rozumného člověka. Elizabethin nápad mu připadal poněkud přitažený za vlasy. Nakonec se ale nechal strhnout Robertsonovým nadšením a představou založení startupu.

Zatímco Elizabeth vyřizovala úřední záležitosti nezbytné pro vznik firmy, Shaunak dokončil poslední semestr potřebný k získání titulu. V květnu 2004 se stal prvním zaměstnancem startupu a získal v něm minoritní podíl. Robertson se připojil k představenstvu společnosti jako poradce.

NĚKOLIK PRVNÍCH MĚSÍCŮ Elizabeth a Shaunak využívali malinkou kancelář v Burlingamu, brzy si ale našli něco většího. Nové místo nebylo zrovna atraktivní. Přestože podle adresy sídlili v Menlo Parku, obklopovala je nevzhledná průmyslová zóna na okraji východního Palo Alta, kde se často střílelo. Jednou ráno přišla Elizabeth do práce a měla ve vlasech skleněné střepy. Někdo vystřelil na její auto a kulka rozbila okno u řidiče. Minula ji jen o pár centimetrů.

Elizabeth zapsala společnost pod názvem Real-Time Cures. Vinou nešťastného překlepu však na prvních výplatních páskách zaměstnanců stálo „Real-Time Curses“, tedy ne léčba, ale „kletby v reálném čase“. Název později změnila na Theranos, kombinující slova „therapy“ a „diagnosis“.

K získání potřebných financí využila rodinné kontakty. Tima Drapera, otce své kamarádky Jesse z dětství, přesvědčila, aby investoval jeden milion dolarů. Jméno uznávaného investora dodalo Elizabeth na důvěryhodnosti. Timův dědeček založil na konci padesátých let první společnost rizikového kapitálu v Silicon Valley a Timova vlastní firma DFJ proslula lukrativními investicemi do startupů v počátečních fázích rozvoje, například do webové e-mailové služby Hotmail.

Další rodinnou konexí, z níž Elizabeth vytěžila velkou investici, byl Victor Palmieri, penzionovaný specialista na restrukturalizaci firem a dlouholetý přítel jejího otce. Ti dva se setkali koncem 70. let za vlády prezidenta Cartera, kdy Chris Holmes pracoval na ministerstvu zahraničí a Palmieri působil jako velvyslanec se zvláštním posláním pro záležitosti uprchlíků.

Elizabeth okouzlila Drapera i Palmieriho svou neutuchající energií a také vizí využít nano- a mikrotechnologie v diagnostice. Šestadvacetistránkový dokument, jímž získávala investory, popisoval náplast, která by mikrojehlami bezbolestně odebírala skrz kůži krev. Náplast TheraPatch, jak ji dokument nazýval, by obsahovala detekční systém s mikročipem. Ten by provedl analýzu krve a učinil „procesně řízené rozhodnutí“ určující množství léku, jež je třeba podat. Výsledky by zároveň bezdrátově předával lékaři pacienta. Dokument obsahoval barevný nákres náplasti a jejích součástí.

Ne každý na to skočil. Jednoho červencového rána v roce 2004 se Elizabeth setkala se zástupci MedVenture Associates, společnosti rizikového kapitálu zaměřené na investice do medicínských technologií. Seděla v konferenční místnosti u stolu naproti pěti členům nejužšího vedení a rychle a se zanícením hovořila o tom, jak její technologie může změnit lidstvo. Když se však zástupci MedVenture zeptali na podrobnosti jejího mikročipového systému a na to, v čem se liší od konkurenční technologie vynalezené a uvedené na trh firmou Abaxis, očividně ji zaskočili. Na jednání začalo narůstat napětí. Elizabeth nenacházela odpověď na vznesené technické otázky, a tak se asi po hodině zvedla a nasupeně odešla.

MedVenture Associates nebyla jedinou společností rizikového kapitálu, která nedostudovanou, teprve devatenáctiletou dívku odmítla. Ale Elizabeth to nevzdala a do konce roku 2004 vybrala od různých investorů téměř šest milionů dolarů. Kromě Drapera a Palmieriho získala investici stárnoucího investora rizikového kapitálu Johna Bryana a investora do realit a soukromých firem Stephena L. Feinberga, jenž byl členem představenstva Andersonova onkologického centra v Houstonu. K investici přesvědčila také svého spolužáka ze Stanfordu Michaela Changa, jehož rodina ovládala multimiliardovou společnost distribuující špičková technologická zařízení na Tchaj-wanu. Něco přihodili i členové širší rodiny Holmesových, včetně Elizabeth Dietzové, sestry Noel Holmesové.

Peníze přitékaly a Shaunak si začal uvědomovat, že Elizabethina vize malé chytré náplasti hraničí se sci-fi. Teoreticky by to mohlo fungovat, stejně jako jsou teoreticky možné lety na Mars s lidskou posádkou. Ďábel se ale skrývá v detailech. Ve snaze učinit koncepci náplasti proveditelnější, zredukovali záměr pouze na diagnostiku. I to byla ale obrovská výzva.

Nakonec nápad s náplastí zcela opustili ve prospěch něčeho, co se podobalo mobilním zařízením používaným ke sledování hladiny glukózy v krvi diabetiků. Elizabeth si přála přenosný přístroj podobný glukometru, ale zároveň chtěla, aby uměl měřit daleko více látek v krvi než jen glykemii. Zařízení by muselo být tedy mnohem složitější, a proto také větší.

Kompromisním řešením se stal systém s kazetou a čtečkou, v němž se spojovala mikrofluidika s biochemií. Pacient by se píchl do prstu a kapku krve by přenesl do kazety podobné tlustší kreditní kartě. Kazetu by následně vložil do většího přístroje zvaného čtečka. Čerpadla ve čtečce by prohnala krev drobnými kanálky v kazetě a vehnala ji do jamek potažených proteiny známými jako protilátky. Cestou k jamkám by filtr oddělil pevné součásti krve, bílé a červené krvinky, od plazmy a nechal protéct pouze plazmu. Ta by se dostala do kontaktu s protilátkami a chemickou reakcí by vznikl signál, jenž by čtečka „přečetla“ a převedla na výsledek.

Elizabeth si představovala, že kazety a čtečky budou mít pacienti doma, aby si mohli krev pravidelně testovat. Anténa pro mobilní síť na čtečce by přes centrální server odeslala výsledky testu do počítače pacientova lékaře. Ten by pak mohl rychle upravit medikaci, aniž by musel čekat na výsledek krevního rozboru z laboratoře nebo na příští pacientovu návštěvu.

Koncem roku 2005, rok a půl poté, co se stal členem představenstva, začal mít Shaunak pocit, že práce pokročila. Firma vlastnila prototyp nazvaný Theranos 1.0 a rozrostla se na dva tucty zaměstnanců. Vytvořila si byznysový model, jenž měl brzy generovat příjmy: plán poskytovat licence na svou technologii pro testování krve farmaceutickým společnostem, a pomoci jim tak včas zachytit vedlejší účinky léku během klinických studií.

Jejich malý podnik dokonce začal budit určitý zájem. Na Boží hod poslala Elizabeth zaměstnancům e-mail s předmětem „Šťastné, přešťastné Vánoce“. Popřála jim vše dobré a informovala je o rozhovoru, který poskytla technologickému časopisu Red Herring. Zpráva končila slovy: „Tak tedy na ‚nejžhavější startup ve Valley‘!!!“

2 |  Bastlbot

Edmond Ku hovořil s Elizabeth začátkem roku 2006. Předestřená vize ho okamžitě zaujala.

Elizabeth mu popsala svět, v němž bude technologie Theranosu pro sledování krve přesně nastavovat dávkování léků podle potřeb jednotlivce. Pro ilustraci použila analgetikum Celebrex, které mělo špatnou pověst. Lék údajně zvyšoval riziko infarktu a mrtvice. Mluvilo se o tom, že jeho výrobce Pfizer jej bude muset stáhnout z trhu. Elizabeth tvrdila, že systém Theranosu by vedlejší účinky eliminoval a miliony lidí trpících artrózou by díky tomu mohly lék na bolest dále používat. Zmínila se přitom, že podle odhadů zabije odmítavá reakce na léky sto tisíc Američanů ročně. Těmto úmrtím by Theranos zabránil. V podstatě by zachraňoval životy.

Edmond, zvaný Ed, byl uchvácen mladou ženou, jež seděla naproti němu a upřeně na něj hleděla. Poslání jejího podniku mu připadalo obdivuhodné.

Tento nenápadný technik si ve Valley získal pověst svou schopností řešit problémy. Povolávaly ho technologické startupy sužované složitými technickými potížemi a on obvykle dokázal najít řešení. Pocházel z Hongkongu, v dětství emigroval s rodinou do Kanady a stejně jako ostatní rodilí Číňané, kteří se učili angličtinu jako druhý jazyk, měl sklon mluvit pouze v přítomném čase.

Člen představenstva Theranosu nedávno nabídl Edovi, aby ve startupu vedl oddělení konstrukce. Kdyby práci přijal, jeho úkolem by bylo změnit prototyp Theranos 1.0 v životaschopný komerční produkt. Po Elizabethině podnětné prezentaci dále neváhal a nabídku přijal.

Ed záhy zjistil, že Theranos bude jeho doposud nejtvrdším technickým oříškem. Vyznal se v elektronice, ale v medicínských přístrojích ne. Prototyp, jenž převzal, prakticky nefungoval. Šlo spíš o pouhou atrapu Elizabethiny představy. A on musel z této atrapy udělat fungující zařízení.

Hlavní potíže způsoboval Elizabethin požadavek, aby přístroj používal velmi malé množství krve. Po své matce zdědila fobii z jehel. Noel Holmesová omdlévala při pouhém pohledu na injekční stříkačku. Elizabeth chtěla, aby technologie Theranosu pracovala jen s kapičkou krve odebranou z prstu (takzvanou kapilární krví). Tolik se k té myšlence upnula, že se rozčílila, když jeden zaměstnanec objednal pěnové bonbony ve tvaru kapek krve, nechal je označit firemním logem a nabízel je na pracovním veletrhu. Elizabeth se totiž zdály příliš velké.

Její posedlost miniaturizací se týkala i kazety – chtěla, aby se vešla do dlaně, což Edův úkol ztěžovalo ještě více. Se svým týmem předělával kazetu celé měsíce, aniž by dokázal z téhož vzorku krve opakovaně získat stejný výsledek.

Pracovali s tak malým množstvím krve, že ho museli ředit solným roztokem, aby se jeho objem zvětšil. Z relativně rutinní chemické operace se tak stal zapeklitý úkol.

Kromě krve a solného roztoku procházely kazetou i jiné tekutiny. Reakce, která nastávala, když krev doputovala do jamek, vyžadovala použití chemikálií, takzvaných reakčních činidel. Ta byla uložena v samostatných nádržkách.

Uvedené kapaliny musely projít kazetou v přesně stanoveném pořadí, což zajišťovaly maličké ventily, jež se v přesných intervalech otevíraly a zavíraly. Ed se svými techniky neustále upravoval konstrukci, časování ventilů i rychlost proudění kapalin kazetou.

Potom bylo třeba vymyslet, jak zabránit únikům tekutin a jejich vzájemné kontaminaci. Technici proto opakovaně měnili tvar, délku i orientaci maličkých kanálků v kazetě. Provedli bezpočet zkoušek s potravinářskými barvivy, aby viděli, kam se různé barvy dostávají a kde dochází ke kontaminaci.

Jednalo se o složitý, vzájemně propojený systém napěchovaný do malého prostoru. Jeden z Edových inženýrů pro něj vymyslel přirovnání: pavučina. Stačí zatáhnout za jedno vlákno a nevyhnutelně se napnou i další.

Náklady na výrobu jedné kazety dosahovaly dvou set dolarů, dala se použít jen jednou a každý týden jich testovali stovky. V očekávání dne, kdy se kazety začnou prodávat, koupila Elizabeth automatickou balicí linku za dva miliony dolarů. Bylo však jasné, že ten den je zatím v nedohlednu. Když Theranos utratil prvních šest milionů dolarů, pokladnu znovu naplnilo druhé kolo financování, v němž vybral devět milionů.

O chemické záležitosti se starala samostatná skupina biochemiků. Spolupráce mezi nimi a Edovým týmem neprobíhala úplně ideálně. Oba podléhali Elizabeth, která jejich vzájemnou komunikaci záměrně nepodporovala. O vývoji systému tak měla úplný přehled pouze ona.

Ed proto nemohl s jistotou říct, jestli problémy způsobuje mikrofluidika, za kterou zodpovídal on, nebo chemie, s níž neměl nic společného. Jedno ale věděl jistě: kdyby jim Elizabeth dovolila používat více krve, měli by mnohem větší šanci na úspěch. Ale ona o tom nechtěla ani slyšet.

JEDNOU VEČER, KDYŽ se Ed zdržel v práci, za ním přišla Elizabeth. Pomalé pokroky ve vývoji ji rozčilovaly a chtěla je urychlit tím, že by technické oddělení pracovalo nepřetržitě. Ed se toho nápadu zděsil – jeho tým už tak pravidelně dělal přesčas.

Povšiml si velmi vysoké fluktuace, která se netýkala jen řadových zaměstnanců. Dlouho se ve firmě neohřáli ani vrcholoví manažeři. Jednou zmizel finanční ředitel Henry Mosley. Po chodbách se šuškalo, že ho přistihli při defraudaci peněz. Nikdo nevěděl, co je na tom pravdy, protože jeho odchod, stejně jako všechny ostatní, nikdo neoznámil ani nevysvětlil. Vznikala tak nejistá pracovní atmosféra: jeden den tady kolega byl, příští už ne a vy jste nevěděli, proč.

Elizabethin požadavek Ed odmítl. Řekl jí, že i kdyby zavedl směnný provoz, jeho technici by kvůli nepřetržité práci vyhořeli.

„To mě nezajímá. Lidi můžeme vždycky nahradit,“ odpověděla. „Nejdůležitější je firma.“

Ed si říkal, že to Elizabeth nemyslí tak bezohledně, jak se zdálo. Jenže ona se tolik soustředila na dosažení svých cílů, že příliš nedbala na praktické důsledky svých rozhodnutí. Na jejím pracovním stole Ed zahlédl citát vystřižený z nedávného článku o Theranosu. Pronesl jej Channing Robertson, profesor ze Stanfordu a člen představenstva firmy.

Text zněl: „Začínáte si uvědomovat, že hledíte do očí dalšímu Billu Gatesovi nebo Stevu Jobsovi.“

Laťku si nastavila hodně vysoko, pomyslel si Ed. Ale potom si uvědomil, že jestli ji má někdo překonat, mohla by to být právě tato mladá žena. Ed se nikdy nesetkal s někým tak cílevědomým a vytrvalým. Spala čtyři hodiny denně a potom se dopovala kofeinem v podobě kávových zrn v čokoládě. Pokoušel se ji přesvědčit, aby si dopřávala víc spánku a žila zdravěji, ale ona na jeho rady nedala.

Elizabeth byla sice neústupná, nicméně Ed věděl, že jednoho člověka vyslechne: tajemného muže jménem Sunny. Několikrát utrousila jeho jméno a Ed si o něm zjistil pár základních údajů. Pocházel z Pákistánu, byl starší než Elizabeth a chodili spolu. Sunny údajně získal jmění z prodeje internetové firmy, u jejíhož zrodu v devadesátých letech stál.

Sunny se v Theranosu moc neobjevoval, ale zdálo se, že má na Elizabeth velký vliv. Na vánočním večírku v Palo Altu v roce 2006 se Elizabeth trochu napila a nemohla odjet domů sama, proto zavolala Sunnymu a požádala ho, aby ji vyzvedl. Tak se Ed dozvěděl, že spolu žijí v bytě nedaleko odtamtud.

Kromě Sunnyho měla i jiné zkušené poradce. Každou neděli jezdila na brunch k Donu Lucasovi do Athertonu, bohaté enklávy severně od Palo Alta. Vliv na ni měl i Larry Ellison, s nímž ji seznámil Lucas. Oba investovali do Theranosu ve druhém kole. Ellison občas přijel ve svém červeném Porsche, aby investici zkontroloval. Elizabeth nejednou začínala větu slovy „Larry říká…“.

Ellison patřil k nejbohatším lidem na světě, jeho čistý majetek dosahoval pětadvaceti miliard dolarů, nepředstavoval však žádný vzor ideálního byznysmena. „Proslavil“ se v prvních letech firmy Oracle tím, že zveličoval schopnosti databázového softwaru a zákazníkům dodával komerční verze plné chyb. To se u zdravotnického zařízení stát nesmělo.

Těžko říct, do jaké míry se Elizabeth při vedení Theranosu řídila svými rozhodnutími a co převzala od Ellisona, Lucase nebo Sunnyho. Jedno bylo ovšem zřejmé: Edovo odmítnutí zavést v technickém oddělení nepřetržitý provoz ji nepotěšilo. Od té chvíle jejich vztah ochladl.

Ed zanedlouho zjistil, že Elizabeth najímá nové techniky, kteří mu nepodléhají. Vytvořila z nich samostatnou skupinu. Konkurenci. Došlo mu, že Elizabeth chce jeho technický tým a nováčky postavit proti sobě v jakési korporátní verzi boje o přežití schopnějších.

Ed se tím moc dlouho nezabýval, svou pozornost totiž musel zaměřit na něco jiného. Elizabeth přesvědčila firmu Pfizer, aby systém Theranosu vyzkoušela v pilotním projektu v Tennessee. Podle dohody měly být přístroje Theranos 1.0 rozmístěny v domovech pacientů, aby si mohli denně testovat krev. Výsledky by se bezdrátově odesílaly do sídla Theranosu v Kalifornii, kde by proběhla jejich analýza, a následně by se předávaly Pfizeru. Před začátkem studie museli všechny problémy nějak odstranit. Elizabeth si už naplánovala cestu to Tennessee, aby zahájila školení pacientů a lékařů v obsluze systému.

Začátkem srpna 2007 Ed doprovázel Elizabeth do Nashvillu. Z práce na letiště je vezl Sunny ve svém Porsche. Ed se s ním poprvé setkal osobně. Věkový rozdíl byl velmi nápadný. Sunny vypadal, že je mu něco přes čtyřicet, skoro o dvacet let víc než Elizabeth. V jejich vztahu panovala chladná, podnikatelská dynamika. Když se na letišti loučili, Sunny jí neřekl „Ahoj“ ani „Šťastnou cestu“, ale „Běž a vydělej peníze!“.

Přivezené kazety a čtečky po příjezdu do Tennessee bohužel nefungovaly správně. Ed je musel na posteli ve svém hotelovém pokoji celou noc rozebírat a znovu sestavovat. Do rána je dokázal zprovoznit, a tak mohli odebrat vzorky krve dvěma pacientům a půltuctu lékařů a sester z místní onkologické kliniky.

Pacienti vypadali velmi nemocně. Ed se dozvěděl, že umírají na rakovinu. Užívali léky zpomalující růst nádoru, čímž mohli získat dalších pár měsíců života.

Po návratu do Kalifornie Elizabeth prohlásila cestu za úspěšnou a zaměstnancům poslala další ze svých nadšených e-mailů.

„Bylo to opravdu úžasné,“ napsala. „Pacienti systém okamžitě přijali. Při setkání jsme ihned vycítili jejich obavy, naději i bolest.“

Dodala, že zaměstnanci Theranosu by si měli zaběhnout vítězné kolečko.

Ed její nadšení nesdílel. Použití Theranosu 1.0 při studiích s pacienty považoval za předčasné, obzvlášť když se výzkum týkal pacientů s rakovinou v posledním stadiu.

ABY SE ODREAGOVAL, chodil Ed se Shaunakem v pátek večer na pivo do hlučného sportovního baru Old Pro v Palo Altu. Často se k nim přidával také Gary Frenzel, šéf týmu chemiků.

Gary byl bodrý chlapík z Texasu. Rád vyprávěl historky z dob, kdy jezdil rodeo. Když už si zlámal příliš mnoho kostí, nechal ježdění a dal se na chemii. Gary rád drbal a vyprávěl vtipy, jimž se Shaunak smál svým hlasitým, vysokým smíchem. Ed nikdy neslyšel nikoho, kdo by se chechtal tak divně jako on. Při těchto setkáních se z nich stali dobří přátelé.

Jednoho dne se Gary v Old Pro přestal objevovat. Ed a Shaunak zpočátku nevěděli proč, ale brzy to zjistili.

Koncem srpna 2007 dostali zaměstnanci Theranosu e-mail, aby přišli nahoru na poradu. Firma se v té době rozrostla na více než sedmdesát lidí. Všichni odložili práci a shromáždili se před Elizabethinou kanceláři v prvním patře.

Nálada byla vážná. Elizabeth se mračila a vypadala vztekle. Vedle ní stál dokonale oblečený, rychle mluvící právník Michael Esquivel z významné advokátní kanceláře Wilson Sonsini Goodrich & Rosati, jenž se před pár měsíci stal hlavním podnikovým právníkem.

Mluvil hlavně Esquivel. Řekl, že Theranos žaluje několik bývalých zaměstnanců pro krádež duševního vlastnictví. Jsou to Michael O’Connell, Chris Todd a John Howard. Howard dohlížel na výzkum a vývoj a vedl Edův přijímací pohovor. Todd byl Edův předchůdce a řídil konstrukci prototypu 1. 0. O’Connell pracoval na kazetě 1.0 a odešel loni v létě.

Esquivel nařídil, aby se všichni vystříhali jakýchkoli kontaktů s nimi a aby uchovávali všechny e-maily a dokumenty. On sám povede s pomocí právníků z advokátní kanceláře Wilson Sonsini důkladné vyšetřování s cílem získat důkazy. A pak dodal pár slov, která otřásla všemi přítomnými.

„O pomoc s případem jsme požádali FBI.“

Ed a Shaunak usoudili, že takový vývoj událostí Garyho Frenzela nejspíš vyděsil. Chris Todd, Edův předchůdce, byl jeho dobrý přítel. Gary pracoval s Toddem pět let v jiných firmách a potom ho následoval do Theranosu. Když Todd v červenci 2006 Theranos opustil, Gary s ním zůstal v častém kontaktu, telefonovali si a psali. Elizabeth a Esquivel na to určitě přišli a Garyho ostře pokárali. Vypadal vystrašeně.

S Toddem se přátelil i Shaunak a dokázal si dát dohromady, co se stalo.

O’Connell, jenž měl doktorát z nanotechnologií na Stanfordu, se domníval, že vyřešil problémy s mikrofluidikou sužující systém Theranosu, a přemluvil Todda, aby s ním založil firmu. Dali jí název Avidnostics. O’Connell jednal i s Howardem, který jim poskytl pomoc a rady, ale odmítl se k nim přidat. Činnost Avidnostics se velmi podobala podnikání Theranosu s tím rozdílem, že svůj přístroj chtěla prodávat veterinářům. Předpokládala totiž, že pro zařízení na testování zvířecí krve získá potřebná povolení snáze než pro zacházení s lidskou krví.

Oslovili několik investorů rizikového kapitálu, avšak neúspěšně. O’Connellovi pak došla trpělivost a napsal Elizabeth e-mail s dotazem, nechce-li jejich technologii licencovat.

A to byla velká chyba.

Elizabeth se neustále obávala, že z firmy unikají chráněné informace. Někdy se zdálo, že to přehání. Vyžadovala, aby dohodu o mlčenlivosti podepisovali nejen zaměstnanci, ale také každý, kdo vstoupil do budovy Theranosu nebo s kým se jednalo. Tok informací pečlivě hlídala dokonce i uvnitř firmy.

O’Connelův čin potvrdil její nejhorší obavy. Během několika dnů shromáždila podklady pro soudní spor a 27. srpna 2007 podal Theranos k Vyššímu soudu Kalifornie čtrnáctistránkovou žalobu. Firma v ní žádala, aby soud vydal předběžné opatření proti třem bývalým zaměstnancům, aby jmenoval úředníka dohlížejícího na výkon soudního příkazu, „jenž zajistí, aby nevyužívali nebo neprozrazovali obchodní tajemství žalobkyně“ a aby bylo Theranosu přiznáno pět různých typů finančního odškodnění.

V následujících týdnech a měsících ve firmě panovala sklíčená atmosféra. V e-mailových schránkách zaměstnanců se pravidelně objevovaly zprávy o uchovávání dokumentů a Theranos se zcela uzavřel. Vedoucí IT oddělení Matt Bissel zavedl bezpečnostní opatření, po nichž si všichni připadali jako pod dohledem. Bez Bisselova souhlasu si nikdo nesměl do pracovního počítače vložit USB klíč. Jeden zaměstnanec to neohlásil a dostal okamžitou výpověď.

V TÉTO DRAMATICKÉ atmosféře sílila konkurence mezi oběma technickými týmy. Novou skupinu, Edovy soupeře, vedl Tony Nugent. Byl to nevrlý, praktický Ir, který strávil jedenáct let v Logitechu, producentovi počítačových periferií, a potom krátce pracoval ve firmě Cholestech vyrábějící zjednodušenou verzi zařízení, o jehož sestrojení usiloval Theranos. Ruční přístroj Cholestech LDX dokázal v kapce krve odebrané z prstu změřit hladinu tří druhů cholesterolu a glykemii.

Tonyho přivedl do Theranosu jako konzultanta Gary Hewett, zakladatel Cholestechu. Když pak Hewetta po pouhých pěti měsících z Theranosu vyhodili, jeho místo viceprezidenta pro výzkum a vývoj musel převzít právě Tony.

Při nástupu byl Hewett přesvědčen, že mikrofluidika v diagnostice krve nefunguje, jelikož malý objem vzorku znemožňuje přesné měření. Neměl však dostatek času, aby přišel s nějakou alternativou. Tento úkol nyní připadl Tonymu.

Tony usoudil, že přidaná hodnota Theranosu bude spočívat mimo jiné v automatizaci kroků, které chemici vykonávají při rozboru krve v laboratořích. K tomu potřeboval robota, ale nechtěl marnit čas a konstruovat jej od začátku, a tak si za tři tisíce dolarů objednal robota na dávkování lepidla od firmy Fisnar z New Jersey. Ten se stal základem nového systému Theranosu.

Robot Fisnaru byl docela primitivní stroj. Jeho základ tvořilo mechanické rameno připevněné ke sloupku umožňujícímu tři druhy pohybu: doprava a doleva, dopředu a dozadu, nahoru a dolů. Na rameno Tony upevnil pipetu (úzkou, průhlednou trubičku používanou k přenášení malého množství kapalin) a robota naprogramoval tak, aby napodoboval pohyby laboratorního chemika.

S pomocí Davea Nelsona, dalšího nedávno přijatého konstruktéra, nakonec sestavil menší verzi robota, která se vešla do hliníkové krabice o něco menší než stolní počítač. Tony a Dave vykuchali několik součástek z prototypu 1.0, například elektroniku a software, přidali je do krabice a vznikla nová čtečka.

Novou kazetu tvořil tácek s malými plastovými trubičkami a dvěma pipetami. Stejně jako její předchůdkyně i tato verze byla na jedno použití. Do jedné trubičky se vložil vzorek krve a kazeta se malými, nahoru vyklápěnými dvířky zasunula do čtečky. Pak se dalo do díla robotické rameno čtečky kopírující pohyby chemika.

Robot nejdříve uchopil jednu pipetu, nasál do ní krev a smíchal ji s ředidlem obsaženým v dalších trubičkách kazety. Pak vzal druhou pipetu a nasál do ní zředěnou krev. Hrot druhé pipety byl potažen protilátkami, které se navázaly na zkoumané molekuly, a tím vznikl mikroskopický sendvič.

Nakonec musel robot nasát reakční činidla z další trubičky v kazetě. Když se činidla dostala do kontaktu s mikroskopickými sendviči, proběhla chemická reakce vydávající světelný signál. Fotonásobič umístěný ve čtečce pak světelný signál přeměnil v elektrický proud.

Koncentraci zkoumaných molekul v krvi přístroj odvozoval z výkonu elektrického proudu, jenž byl úměrný intenzitě světla.

Tato metoda vyšetření krve, známá jako chemiluminiscenční imunotest, nebyla žádnou novinkou: v osmdesátých letech 20. století ji rozpracoval jeden profesor z Cardiffské univerzity. Tony postup zautomatizoval ve stroji, který byl sice větší než Theranos 1.0 o rozměrech toustovače, ale zároveň dostatečně malý, aby vyhověl Elizabethině představě o přístroji pro domácí použití. Vyžadoval pouhých 50 mikrolitrů krve, tedy více než původních 10 mikrolitrů, ale stále jen kapičku.

V září 2007, čtyři měsíce po zahájení vývoje, měl Tony funkční prototyp, mnohem spolehlivější než vzpurný systém, s nímž se Ed Ku dosud trápil v jiné části budovy.

Tony se zeptal Elizabeth, jak by se měl přístroj jmenovat.

„Zkoušeli jsme všechno možné a nic z toho nevyšlo. Říkejme mu tedy Edison.“

„Bastlbot“, jak mu někteří zaměstnanci pohrdavě říkali, najednou znamenal cestu vpřed. Nyní měl také mnohem úctyhodnější název inspirovaný mužem obecně považovaným za největšího amerického vynálezce.

Rozhodnutí opustit mikrofluidní systém a dát přednost Edisonu bylo paradoxní – vždyť Theranos právě podal žalobu na ochranu duševního vlastnictví použitého v předchozím systému. Pro Eda Ku to byla špatná zpráva.

Jednou ráno, pár týdnů před Dnem díkůvzdání, zavolali Eda a jeho techniky, jednoho po druhém, do zasedací místnosti. Když přišel na řadu Ed, Tony mu spolu s personální ředitelkou Tarou Lencioniovou a právníkem Michaelem Esquivelem sdělil, že ho propouštějí. Dověděl se, že se firma vydala jiným směrem, a ten nezahrnuje předmět jeho práce. Jestli chce odstupné, musí podepsat dohodu o mlčenlivosti a zákazu znevažování. Lencioniová a Esquivel ho pak doprovodili na pracoviště, kde si vzal své osobní věci, a vyvedli ho z budovy.

Asi o hodinu později se Tony podíval z okna a viděl Eda, jak stále stojí venku se sakem přes ruku a vypadá bezradně. Toho dne nejel do práce autem a teď nevěděl, co má dělat. Stalo se to ještě v dobách před Uberem. Tony proto zašel za Shaunakem. Věděl, že se s Edem přátelí, a tak ho požádal, aby Eda odvezl domů.

Edovu cestu k východu si Shaunak zopakoval o dva týdny později, třebaže poněkud příjemnějším způsobem. Edison byl v podstatě předělaný robot na dávkování lepidla, tedy hodně velký ústupek od grandiózní představy, pro kterou Elizabeth Shaunaka původně získala. Zároveň ho zneklidňovaly neustálé personální změny a hysterie kolem soudních sporů. Po třech a půl letech se rozhodl posunout se dál. Oznámil Elizabeth, že uvažuje o návratu do školy, a dohodli se na rozchodu. Elizabeth mu dokonce ve firmě zorganizovala večírek na rozloučenou.

Produkt Theranosu možná nebyl tak převratný a futuristický, jak si jej Elizabeth představovala, ale přesto se své firmě nadále oddaně věnovala. Edison ji nadchl natolik, že jej záhy začala odnášet z práce a chlubit se jím. Tony vtipkoval s Davem, že než o Edisonu řekli Elizabeth, měli udělat dva prototypy.

Tonyho i přes tyto žerty Elizabethin spěch znepokojoval. Zatím provedl jen základní zkoušku, aby měl jistotu, že přístroj nikoho nezasáhne proudem, ale to bylo asi tak vše. Dokonce ani nevěděl, jak ho označit. Právníci mu moc nepomohli, a tak se podíval do předpisů Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv (FDA) a usoudil, že nejvhodnější bude nejspíš nálepka „pouze pro výzkumné účely“.

Nejedná se o finální produkt a nikdo by neměl být uveden v omyl, říkal si Tony.

3 |  Jablko sváru

Mladý podnikatel, který chtěl budovat firmu v srdci Silicon Valley, se jen těžko vymaňoval ze stínu Steva Jobse. Zakladatel Applu v roce 2007 upevnil svou pověst ve světě technologií i v americké společnosti tím, že firmu díky počítači iMac, přehrávači iPod a obchodu s hudbou iTunes vytáhl z popela. V lednu toho roku na sanfranciské konferenci Macworld za bouřlivého potlesku publika představil nejnovější a nejdůležitější plod svého génia – iPhone.

Nemuseli jste znát Elizabeth dlouho, abyste věděli, že Jobse a Apple zbožňuje. Systému Theranosu na testování krve s oblibou říkala „zdravotnický iPod“ a předpovídala, že stejně jako všudypřítomné produkty Applu i on najde své místo v každé domácnosti v zemi.

V létě 2007 posunula svůj obdiv k Applu ještě o krok dál, když několik jeho zaměstnanců přetáhla do Theranosu. Jedním z nich byla Ana Arriolová, produktová designérka, jež se podílela na návrhu iPhonu.

Poprvé se setkaly v Coupa Kafé, hipsterské kavárně v Palo Altu, kam Elizabeth velmi ráda chodila. Nejdřív Aně pověděla o své minulosti a cestách do Asie a pak se zmínila, že chce pomocí krevních testů Theranosu zmapovat zdravotní stav každého člověka. Firma by pak mohla choroby, jako je rakovina, odvracet pomocí reverzního inženýrství a matematických modelů schopných analyzovat údaje o krvi a předvídat vývoj nádoru.

Coby medicínskému laikovi to Aně znělo velkolepě a převratně, Elizabeth jí připadala geniální. Ale jelikož by Ana přestupem do Theranosu přišla o patnáct tisíc akcií Applu, chtěla znát názor své partnerky Corrine. Domluvila proto s Elizabeth další schůzku v Palo Altu, tentokrát v Corrinině přítomnosti. Elizabeth zapůsobila i na Corrine a Ana přestala váhat.

Do Theranosu nastoupila jako šéfdesignérka odpovědná za celkový vzhled Edisona a dojem, jaký vyvolával. Elizabeth si přála dotykovou obrazovku podobnou iPhonu a vkusný vnější obal. Určila, že by měl mít dvě diagonálně oddělené barvy jako původní iMac. Na rozdíl od něj však nemohl být průsvitný, musel totiž skrýt robotické rameno a další vnitřnosti Edisonu.

Design obalu zadala Yvesi Béharovi. Tohoto průmyslového designéra, původem Švýcara, ve Valley předčil snad jen Jony Ive z Applu. Béhar přišel s elegantním černobílým návrhem, jehož výroba se ukázala být velmi složitá. Tony Nugent a Dave Nelson dlouhé hodiny tvarovali plech ve snaze dosáhnout požadovaného výsledku.

Pouzdro sice netlumilo hluk, způsobovaný robotickým ramenem, ale Ana se spokojila s tím, že Elizabeth bude mít na prezentacích aspoň co ukazovat.

Ana se domnívala, že změnu potřebuje i samotná Elizabeth. Oblékala se velmi nevkusně. Nosila široké šedivé kalhotové kostýmy a svetry s vánočními motivy, v nichž působila staromódně. Členové jejího fanklubu Channing Robertson a Don Lucas ji začali srovnávat se Stevem Jobsem. Jestli je to tak, ať si zvolí náležitý styl oblékání, řekla jí Ana. Elizabeth si vzala její radu k srdci. Od té chvíle většinou chodila do práce v černém roláku a černých kalhotách.

Tahle frustrující situace jednou přiměla Justina, aby se v práci zdržel a napsal Aně dlouhý e-mail.

…

Se srdečnými pozdravy,