Michaela Slussareff

HRY, SÍTĚ, PORNO

Rodičovský průvodce džunglí digitálního dětství a puberty

Copyright © 2022 by Michaela Slussareff. All rights reserved.

Illustrations © 2022 by ToyBox. All rights reserved.

V edici Žádná velká věda vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2022. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Jazyková redaktorka Vendula Kusá

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Lenka Čížková, Aleš Antošík

Vývojový editor Vít Šebor

Odborná spolupráce Kateřina Lukavská

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Ilustrace ToyBox

Obálka Tereza Bierská

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž, Alena Zachová

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-hry-site-porno, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2022

ISBN 978-80-7555-157-3

Věnování:

Pro vás a vaše děti

ČÁST I

V digitální džungli

Pokaždé když jsem někomu oznamovala, jak se bude moje nová kniha jmenovat, říkala jsem to potichu a se sklopeným zrakem: „Hry, sítě, porno“ (nervózní odkašlání). O titulu jsem diskutovala s řadou lidí a ze všech stran jsme probírali otázky jako například: Nevyděsí to rodiče? Budou chtít takovou knihu bez ostychu uložit do rodinné knihovničky? Nesáhnou po ní jen ti „zoufalí“, kteří už nevědí jak dál? Co na to věřící? A moje babička? V nakladatelství jsme vymýšleli různé alternativy, jak „to porno zaobalit“. Jenže vždy jsme dospěli k tomu, že digitální hry, sociální sítě a online pornografie jsou opravdu těmi největšími nástrahami digitálního světa, které nelze dál tabuizovat. Jsou tu.

Děti se s nimi setkávají, a pokud na ně nebudou připravené, mohou jim ublížit. A neublíží jim náhodou víc, když se o existenci porna dozvědí příliš brzy ze hřbetu knihy na poličce? Upřímně? Považuji za lepší, když se o něm citlivě a realisticky dozvědí od vás než z vyhledávače (zkoušeli jste tam tohle slovo napsat?). A pokud alespoň trochu tuší, o co jde, tak po knize určitě sáhnou. Nejspíš tajně, když zrovna nebudete doma. A uvnitř se dočtou, že sledování porna nemusí být jen neškodná zábava a že může být návykové. Pokud se malý zvědavec začte dál, nalezne mnoho tipů, jak digitální technologie udržet ve zdravých mezích. Ve zkratce: vaše dítě se rozhodně nedozví nic, co by nemělo zjistit. Naopak. A víte co? Možná nechte knihu „nenápadně“ někde na očích a čekejte na reakci. Ona přijde. A otevře vám skvělé možnosti, jak diskutovat o nástrahách a příležitostech digitální krajiny, ve které dnešní děti vyrůstají.

Pro koho tedy kniha je? Rozhodně ne pouze pro ty „zoufalé“. Kniha pomůže komukoli, kdo vychovává děti ve věku 0+. Kromě zmíněných tří témat řeší palčivé rodičovské otázky typu: Vzteká se vaše dítě pokaždé, když mu vypnete televizi, počítač nebo tablet? Cítíte se provinile vždy, když mu pouštíte pohádku nebo podáváte telefon, abyste mohli chvilku pracovat? Jak vybírat vhodný obsah a jak je to vlastně se vzdělávacími aplikacemi pro nejmenší – opravdu děti něco naučí? Okolnosti vás přiměly, abyste dítěti pořídili chytrý telefon, ale obáváte se možných nebezpečí, která tam na něj číhají? Nebo jste naopak natolik opatrní, že dětem technologie striktně zakazujete, ale ptáte se, zda jim takové odtržení od současné reality nemůže nějak uškodit?

Pokud se v některé z těchto situací nacházíte, vězte, že s takovými obavami a pochybnostmi rozhodně nebojujete sami. Rodičovství samo o sobě je jednou z nejnáročnějších životních rolí a digitální technologie na vrchol té už tak vysoké hory témat, která rodiče musejí řešit, položily další obří balvan. Naprosto souhlasím s tím, že dívat se na děti přilepené k obrazovce je smutné, někdy až děsivé. Pokud jste přibližně v mém věku, bylo i vaše dětství spíše analogové. Abychom si pustili svůj oblíbený song, nezbylo než tužkou přetáčet kazetu a na další díl seriálu jsme si holt týden počkali. I když to není tak dávno, zní to jako historky z minulého století. Digitální technologie vytvořily doslova novou krajinu, v níž naše děti již od narození vyrůstají. Zářivá obrazovka v ruce mámy a táty, pohádky na přání kdykoli a kdekoli, lákavé hry, rychlá komunikace s kamarády a dostupné… prostě cokoli na jedno kliknutí. Nám, analogovým odchovancům, může tato krajina připadat jako divoká a nepřehledná džungle. Často do ní své děti následujeme jen neochotně a kolem vidíme především nebezpečí: kyberšikanu, digitální závislosti, nenávistné komentáře, pornografii. V potu tváře se snažíme udržet své děti co nejblíže u sebe a chránit je. A to i za cenu každodenních konfliktů.

Ještě než jsem se stala matkou, věnovala jsem se na univerzitní půdě tomu, jak využít technologie pro učení. Zajímal mě potenciál vzdělávacích videoher a geolokačních aplikací. Věděla jsem, že nová média mohou skvěle obohatit výuku – světový výzkum i praxe to neustále potvrzovaly. Ale pak přišlo první dítě a na mě začaly dopadat obavy. V té době vycházela v českých médiích drtivá většina článků na toto téma s titulky typu Technologie jsou pro děti jako heroin nebo Jak obrazovky mění děti v psychotické feťáky. Přes veškeré mé tehdejší znalosti mě pohltil strach o vlastní dítě a znovu a znovu jsem si kladla otázky: Jak to tedy ve skutečnosti je? Škodí dětem technologie, nebo jim přece jen mohou prospívat? A pokud mohou, od kolika let, za jakých podmínek, které aplikace? Z vědeckých studií jsem věděla, že mezi osmým a jedenáctým rokem již téměř čtvrtina dětí na internetu viděla porno a že závislost na hrách má podobné projevy jako závislost na alkoholu. Jak se k tomuhle proboha postavit? křičelo mi v hlavě.

A tak měla moje vlastní potřeba zorientovat se v těchto otázkách zásadní vliv na to, čemu jsem se rozhodla profesně věnovat. Na Univerzitě Karlově jsem se začala zabývat výzkumem negativních, ale také pozitivních vlivů technologií na malé děti, zapojila jsem se do několika mezinárodních vědeckých týmů a do mnoha vzdělávacích projektů, díky nimž jsem měla možnost o tématu mluvit se stovkami rodičů, učitelů i dětí. Později jsem založila iniciativu Digitální zdraví dětí a v posledních letech se věnuji projektům pro vzdělávání dětských lékařů a lékařek, aby mohli o zdravém používání technologií informovat rodiče již nejmenších dětí a u svých větších pacientů včas odhalit možné digitální závislosti. Dnes jsem už mámou dvou dětí a stále si moc dobře uvědomuji, jak těžké je nastavit zdravé hranice používání technologií. Tohle uvědomění mě postupně dovedlo k rozhodnutí napsat knihu, kterou právě držíte v ruce. Překládá aktuální výzkum týkající se digitálních technologií do srozumitelného jazyka, snaží se vysvětlit všechny důležité souvislosti a zároveň je rodičovskou příručkou plnou tipů a praktických nástrojů, které můžete doma okamžitě vyzkoušet.

Kniha se v žádném případě nesnaží razit nějakou „nejlepší cestu pro všechny“. Setkala jsem se s obrovským množstvím rodičů i dětí, díky čemuž jsem si moc dobře vědoma, že žádná „nejlepší cesta pro všechny“ neexistuje. Že každá rodina je jiná a každá rodina potřebuje svůj vlastní přístup. Proto v této knize naleznete kromě informací i dotazníky, testy, tipy nebo konverzační taháky, díky nimž získáte nástroje, postupy a styl komunikace vhodný právě pro vás. Díky nim budete moct formulovat vlastní zdravý a poučený postoj a také naplánovat bezpečnou trasu onou digitální džunglí. Naší povinností jako rodičů je vybavit své děti znalostmi o nebezpečích, se kterými se na ní budou setkávat, naučit je, jak se těmto nebezpečím bránit a jak v tomto ohledu pomáhat druhým. Jen tak budou nacházet bezpečné cesty i ve chvíli, kdy je ztratíme z dohledu. Džungle se pro ně změní v krajinu, která je sice stále divoká, ale současně už zmapovaná a předvídatelná. Budou moct lépe využívat neopomenutelných výhod a příležitostí moderního digitálního světa.

A jak tuto knihu číst? Od začátku do konce, nebo po kapitolách, které vás zajímají, ale klidně i od konce k začátku. Jak vám to bude příjemné. Všechny kapitoly na sebe plynule navazují, avšak stejně tak na sebe jednotlivá témata odkazují napříč celou knihou. Pokud patříte ke čtenářům-skokanům, nebojte se. V klíčových momentech vám napovím, kam přelistovat, abyste si důležité informace dohledali a všemu bezpečně porozuměli.

Mimina i předškoláci: rohlík, telka, rock’n’roll

aneb Děti ve věku od narození do pěti let

Rohlík a telka

„Dej mu rohlík,“ mrká na mě zkušeně naše rodinná známá. „Takhle jsme to dělaly, když jste byly malí vy.“ Aniž stačím cokoli říct, podává mému křičícímu synkovi rohlík a druhou rukou obratně mačká na ovladači červený knoflík a zapíná televizi. Rázem je ticho, ozývá se jen spokojené mlaskání a tlumený zvuk televizních reklam. Telka a rohlík. Dokonalé řešení všech dětských strastí! Přičemž telka má o něco zázračnější účinky než rohlík. V anglicky mluvících zemích se pro mobil nebo tablet ujal pojem „shut-up device“, což v překladu znamená (slušněji řečeno) „nástroj na zacpání pusy“. Rozptýlení jiným podnětem je desetiletími ověřená metoda, která zkrátka funguje. Pro většinu rodičů, s nimiž mám možnost mluvit, je ze všech zázračných uklidňujících prostředků televize jaksi bezpečnějším médiem než telefon, tablet či počítač. To jsou v jejich očích ty zlé technologie, kterým je třeba se vyhnout. S televizí jsme vyrostli i my a jsou z nás více či méně příčetní dospělí, nijak nám nejspíš neublížila, tak proč se jí bát? Jednoduše proto, že člověk je zvíře s neuvěřitelně cennou schopností adaptace. A stejně jako jsme schopni přivyknout náročným životním podmínkám, přizpůsobujeme se i novým věcem, které se v našich životech objevují. Technologie nejsou výjimkou. Co že to přesně znamená? Nechte mě vše vysvětlit krátkým příběhem.

Nadšení – panika – přizpůsobení – otupění

V roce 1961 byla v Kanadě odvysílána první epizoda televizní minisérie MisteRogers, ve které dětem Fred Rogers hravě představoval složitá témata, jako je poezie, hudba, umění, historie, ale i představivost a emoce. Zdá se vám to jako skvělý nápad? Mně ano. Ale tehdejší rodiče si to nemysleli. Společností v té době hýbala výbušná diskuse. Rodiče, učitelé a dětští lékaři varovali, že děti připoutané k televizi nebudou mít dostatek možností, jak se plnohodnotně rozvíjet. Nebudou trávit čas venku, s kamarády nebo s rodiči. Budou ochuzeny o plnohodnotný život a jejich zdravý vývoj bude výrazně narušen… Že vám to něco připomíná? Ano, dnešní obecný postoj k tabletům, počítačům a telefonům ani argumenty proti nim nejsou v ničem výrazně jiné.

Série MisteRogers však přežila a o osm let později se přesunula na americké televizní obrazovky jako dětská show Mister Rogers’ Neighbourhood. Ta zaznamenávala neupadající úspěch až do roku 2001, kdy bylo Fredu Rogersovi třiasedmdesát let a odebral se do důchodu. Úspěch Mister Rogers’ Neighbourhood následovaly i další dětské pořady jako Sezame, otevři se! nebo v českém prostředí Studio Kamarád s postavičkami Jů a Hele z osmdesátých let. Společnost si postupně začala zvykat. Nenávistných komentářů postupně ubývalo, učitelé i rodiče nabyli dojmu, že všechno je v pořádku, a dnes chápeme televizi jako víceméně neškodné médium. Významný teoretik médií Marshall McLuhan již v šedesátých letech prohlásil, že každá nová technologie prochází ve společnosti jednoduchým cyklem: v první fázi převažuje znatelné nadšení z převratných možností, které nám může poskytnout, posléze přichází panika z možných negativních důsledků, jež mohou dosud stabilní společností otřást, paniku ale postupem času střídá přizpůsobení a nakonec otupění. A tak se technologiemi, které považujeme za zlé, dnes staly ty interaktivní neboli ty nové a pro nás spíše neznámé. Nejsem ani trochu vizionář, ale s naprostým klidem bych se vsadila, že to s nimi bude dost podobné jako s televizí a že generace dnešních dětí se jich při výchově svých potomků nebude bát tolik, jako se jich děsíme teď my. Bude se bát něčeho, co teprve vznikne.

Pojďme se ale vrátit před bod, kdy společnost upadla do otupělosti. Výzkumníci, kteří se dnes zabývají dopadem obrazovek na vývoj dětí, kladou televizi na stejnou úroveň jako všechny ty „zlé nové technologie“. Nepřistupují k nim však primárně negativně, existuje totiž mnoho způsobů, jak obrazovky používat zdravě a vyhnout se jejich negativním dopadům. Dalo by se to přirovnat k vínu. Pijete víno? Tak jste už nejspíš slyšeli o tzv. francouzském paradoxu a o výzkumech, které potvrzují jeho pozitivní přínos pro naše zdraví. Také jste jistě slyšeli o výzkumech dokazujících, že alkohol, tedy i víno, je zkrátka toxin, který má na náš organismus výrazně škodlivé účinky. Bude zkrátka důležité, jak často, kdy a jaké víno budete pít a kolik si ho dopřejete. Zdá se, že existují způsoby, díky nimž můžeme i z vína určitým způsobem profitovat. A s obrazovkami to bude podobné.

Tak kolik?

Naprostá většina rodičů, s nimiž jsem měla možnost tuto problematiku řešit, prahne po magické formulce – ideálním množství času, který by jejich dítě mělo s obrazovkami trávit, aby se nedostalo do problémů, nebylo zaostalé a neupadlo do závislosti. Někteří rodiče zase vyjadřují obavy, že pokud budou svému dítěti obrazovky „zatajovat“ nebo striktně limitovat, možná bude pozadu za svými vrstevníky a již nikdy tento „technologický odklad“ nedožene.

Mnoho mezinárodních organizací vytvořilo návody, které by měly rodičům a pediatrům pomoct najít správný balanc mezi dobou, již děti tráví před obrazovkami, a časem bez nich. Zdají se jednoduché, ale někdy jsou až příliš zjednodušující. Já osobně jsem člověk, kterému nestačí znát správné zásady, ale potřebuje rozumět tomu, proč jsou definovány právě tak, a ne jinak. Jsem totiž přesvědčená, že žádné pravidlo není bez rozdílu vhodné pro všechny. Potřebuji vždy vědět, z jakého důvodu je konkrétní pravidlo doporučováno, abych ho mohla používat vědomě a v situacích, které si je opravdu žádají. Nejdřív vám tedy představím mezinárodní doporučení, následně to celé zkomplikuji tím, že je propletu s aktuálním výzkumem a jeho poznatky, a nakonec se vrátíme na začátek – k pravidlům, která podle výzkumu aktualizujeme a podložíme odpověďmi na otázky proč, co a jak. Pravidla se tak stanou méně rigidními a praktičtějšími, stojícími na pevných základech. Dostanou jasné obrysy a zapadnou do jednotného rámce, což vám usnadní nastavovat si a aplikovat vlastní pravidla, která budou vyhovovat právě vám, vašim dětem a situaci, v níž se zrovna nacházíte. Naučí vás, jak nad technologiemi v rukou malých dětí přemýšlet a hodnotit jejich rizika.

Mezinárodní doporučení a co za nimi stojí

Nejdůležitějšími dokumenty, které se o technologiích a dětech zmiňují, jsou oficiální doporučení Světové zdravotnické organizace, Americké asociace pediatrů, Kanadské pediatrické společnosti a doporučení australského ministerstva zahraničí z roku 2019. Všechny se poměrně překrývají a jejich doporučení si nijak neodporují. Tedy až na jeden spor, o němž si řekneme za chvilku.

Všechny dokumenty začínají nejmladší věkovou kategorií, což jsou děti do dvou let, a té výrazně nedoporučují používat jakékoli obrazovky (tedy televizi, tablet, telefon nebo počítač). Děti tohoto věku se mnohem lépe vyvíjejí, když se věnují hraní, interakci s rodinou a blízkými nebo pohybu. Pro děti staré dva až čtyři roky je podle doporučení vhodné:

Trávit s obrazovkami maximálně jednu hodinu denně, přičemž platí, že čím méně, tím lépe. V každém případě by se mělo jednat o kvalitní program podporující dětské učení.

Děti by neměly obrazovky používat samy bez dozoru a také při jídle a šedesát minut před spaním, aby modré světlo negativně neovlivňovalo délku a kvalitu jejich spánku (pokud patříte k vybíravým čtenářům a začítáte se pouze do toho, co vás právě zajímá, určitě nevynechejte informace o modrém světle v podkapitole Tam, kde mobily dávají dobrou noc).

Televize i jiná zařízení by měly být vypnuté, pokud je nikdo aktivně nepoužívá.

Australský dokument navíc zmiňuje, že čas strávený před obrazovkou by měl být vždy vyvážen dostatečnou fyzickou aktivitou. Zároveň nabádá rodiče, aby učili děti seberegulaci a stali se jim dobrým příkladem v používání obrazovek.

Obrazovky do dvou let

Odpověď na otázku, proč by děti do dvou let neměly sledovat obrazovky vůbec, nabízí hned dva důvody. Tím prvním je, že desítky let výzkumu o dětském vývoji potvrzují, že děti v tomto věku získávají nejvíce zejména z hodnotné interakce s jinými lidmi, nejlépe rodiči. Naše rodinná známá se zázračnou televizně-rohlíkovou strategií mi jako odpověď na mé výtky položila otázku, na niž samozřejmě nečekala odpověď: „No tak mu pustím pohádku a co se jako stane?“ V hlavě mi pak běželo jednoduché: „No… Nic se nestane.“ A přesně o to jde. Bez telky a rohlíku bychom museli společně se synkem pochopit, co ho trápí, a najít strategii, jak ho uklidnit. Až se nám to podaří, bude si nejspíš hrát na zemi nebo pozorovat a poslouchat, jak si povídáme. To všechno je zdrojem neskutečně cenných informací o prostředí kolem něj a o tom, jak spolu dva dospělí lidé komunikují. Společná hra, zkoumání předmětů, poslech vyprávění, pozorování, to vše jsou přirozené způsoby dětského učení, o které bychom je neměli ochuzovat.

Ale nenechte se mýlit, i já jsem rodič, nebo lépe řečeno, jsem vyčerpaný rodič. A nejednou jsem se ocitla v situaci, kdy jsem neviděla jiné východisko než maličkému dítěti telku či video na internetu pustit. V současné době mám také v až příliš živé paměti chvilky nucené domácí izolace s dětmi během uzavření škol a školek z důvodu pandemie nemoci covid-19, kdy zkrátka a jednoduše v zájmu zachování psychického zdraví všech členů domácnosti nebylo možné držet se doporučení stoprocentně. Mnohem zdravější pro všechny bylo pravidla občas porušit. Takové výjimky rozhodně nenaruší vývoj vašeho dítěte, neměly by se však stávat pravidlem. Pokud to jen trochu půjde, děti do dvou let by měly trávit nejvíce času smysluplnými aktivitami bez obrazovek, přičemž smysluplnou aktivitou v tomto věku je i pozorování rodiče, jak vaří, „pomáhání“ při nákupu nebo okusování hraček, i když podle očekávání designérů by je mělo rozdělovat podle barvy nebo skládat na sebe do tvaru věže.

Ale co vzdělávací aplikace pro nejmenší?

Kdysi jsem tuhle příhodu vyprávěla kolegovi. Během mého povídání trochu posmutněl a pak řekl, že jeho malá dcera se přece pravidelně dívá na pohádky a používá vzdělávací aplikace, přičemž díky nim získala vcelku širokou slovní zásobu, a to ještě ani neoslavila druhé narozeniny. Znamená to, že bychom měli na mezinárodní doporučení zapomenout a dětem naopak co nejdřív pořídit vzdělávací programy na internetu nebo mobilních zařízeních? Ano i ne. A s tím právě souvisí avizovaný druhý důvod, proč bychom děti do dvou let měli od obrazovek přece jen držet dál.

Video deficit

Tuto otázku nám pomůže osvětlit jeden pozoruhodný jev popsaný v roce 2005 Danielem Andersonem a Tiffany Pempekovou, kteří ho nazvali video deficit. Jeden z experimentů, jenž významně přispěl k popsání tohoto fenoménu, navrhla Rachel Barrová, vědkyně působící na Georgetownské univerzitě ve Washingtonu, s níž již mnoho let spolupracuji. Tato skvělá výzkumnice a laskavá dáma pochází z Nového Zélandu a je těžké si ji nezamilovat. Kdysi navrhla velice originální experiment, pro nějž děti ve věku od jednoho do tří let náhodně rozdělila na dvě skupiny. Jedna skupina pak sledovala na videu, jak někdo schovává plyšové hračky pod lavičku v zahradě. (Pro náročné čtenáře: šlo o růžového králíka a šedou myšku, které si výzkumný tým nechal ušít speciálně pro tuto studii.) Druhá skupina sledovala stejnou scénu oknem vedoucím přímo do zahrady. Následně výzkumníci vypustili děti po jednom do zahrady s úkolem hračky najít. A dospěli k zajímavému zjištění. Pokud děti sledovaly situaci přes okno, našly hračky bez sebemenších problémů. Jestliže ale sledovaly situaci na obrazovce, měly povětšinou značné obtíže hračky najít. To však platilo pouze pro děti do věku dvou až dvou a půl let. V pozdějším věku se již obě skupiny vyrovnávaly.

Zjednodušeně řečeno, mozek menších dětí (do dvou až dvou a půl let) ještě není schopen informace z obrazovky zpracovat a přenést do reálného světa, tedy „trpí“ tzv. video deficitem. S postupujícím věkem ale tento deficit mizí, zatímco schopnost učit se z obrazovky se zvyšuje. Má obecná rada proto zní: Neučte děti do dvou let nic skrze média, protože se stejně pořádně nic nenaučí.

Baby Einstein

Ale co můj kolega, jehož dcera se z tabletu naučila nová slova? K zodpovězení této otázky si budeme muset představit ještě jeden moc pěkný experiment z roku 2005. Tehdy se Michelle Garrisonová a Dimitri Christakis ze Spojených států pustili do ověřování příslibů komerčních produktů, jako byl v té době rozšířený DVD program Baby Einstein. Ten sliboval rodičům urychlení verbálního vývoje jejich dětí od nejútlejšího věku. Reklamy na tento produkt měly tak silný celospolečenský dopad, že mnoho rodičů v té době přiznávalo, že pokud DVD dětem nepořídili, měli pocit, že je o něco důležitého ochuzují.

Do experimentu byly zapojeny rodiny malých dětí do dvou let. Výzkumníci je rozdělili do tří skupin. První měla za úkol po dobu čtrnácti dnů sledovat denně třicet minut vzdělávací program typu Baby Einstein, druhá se stejnou dobu měla dívat na program, který není vzdělávací, např. pohádky. Rodiče dětí z poslední skupiny dostali list papíru se seznamem slov, která se objevovala ve vzdělávacím programu, přičemž měli za úkol je během dne párkrát nenásilně zahrnout do běžné konverzace s dítětem. Z výsledků vyplynulo, že po dvou týdnech se daná slova nejlépe naučila třetí skupina. To výzkumníky nepřekvapilo. A vás již také ne, protože z úvodu kapitoly víte, že interakce mezi rodičem a dítětem je nejefektivnějším pomocníkem jeho zdravého vývoje a verbálního učení. Výzkumníky ovšem zarazil fakt, že skupina se vzdělávacím DVD dopadla hůře než skupina s pohádkami. Naučily se ještě méně nových slov než děti, které se vlastně nic neučily! Zvláštní, co? Ani ne. Představte si dítě před televizí, na které září barevný obrázek židle a veselý hlas z pozadí opakuje „židle“, „na židli sedíme“. Jenže dítě možná ve stejný moment kouká na něco úplně jiného. Možná na talíř s nedojedenou snídaní a říká si „hmm, židle, na židli sedíme“. Zkrátka si slovo nespojí s tím správným objektem. A pokud se dítě z televize naučí slovo ananas a zrovna se na veselý ananas v televizi dívá, s největší pravděpodobností nebude vědět, jaký je ananas na omak, jak voní, jakou má chuť a jestli mu vlastně chutná. Nechápe tedy, jaký opravdový význam ananas nese pro něj samotného.

Onomu posmutnělému kolegovi jsem tedy nakonec odpověděla, že jeho dcera se s největší pravděpodobností nenaučila nic zásadního. Děti jsou takové chytré opice, které opakují, co vidí. Slova, věty, jména všech pokémonů. Nemusí to ale nutně znamenat, že rozumí tomu, co říkají. Některé studie dokonce potvrzují přesný opak – tedy že děti, které v útlém věku tráví během dne delší čas s obrazovkami, mají ve srovnání s obrazovkovými abstinenty nižší slovní zásobu. A obecně je tzv. verbální vývoj, tedy vývoj řečových dovedností, u těchto dětí pomalejší, či dokonce horší. Přesně proto všechny mezinárodní dokumenty nedoporučují dětem do dvou let obrazovky sledovat.

Videohovory se do času s obrazovkami nepočítají

Výjimku z doporučení o obrazovkách u dětí do dvou let, na které se shodnou všechny mezinárodní dokumenty, si vysloužily videohovory s blízkými a příbuznými. Ty se do času s obrazovkami tradičně „nepočítají“, protože mohou naopak podpořit verbální a sociálně emocionální rozvoj i nejmenších dětí. Ve chvíli, kdy dotyčný na dítě aktivně mluví, motivuje jej k odpovědím nebo s ním hraje hru se slovy, gesty či zvuky, jde o podobně obohacující typ kontaktu, jako je reálná interakce s člověkem. A to i pro děti mladší dvou let, tedy ty, které „trpí“ video deficitem. Tato výjimka částečně souvisí se sporem v mezinárodních doporučeních, ale i vědecké komunitě. Jde o spor okolo pasivního a aktivního používání obrazovek.

Pasivní, nebo aktivní?

Americká asociace pediatrů, jedna z celosvětově nejváženějších organizací v dětském lékařství, učinila v roce 2013 nečekaný obrat. Bez sebemenšího vysvětlení pozměnila své stanovisko, které se do té doby shodovalo s postojem ostatních podobných organizací ve světě, a prohlásila, že i děti do dvou let přece jen mohou sledovat obrazovky. Konkrétně se vyjadřovala o dětech mezi 15 a 24 měsíci věku a pouze o médiích, která jsou interaktivní. Zvláštní, ne? Víme o video deficitu. Víme tedy, že všechny mezinárodní organizace nedoporučují dětem do dvou let přístup k obrazovkám – k televizi, chytrému telefonu, a už vůbec ne ke hrám, a přesto Americká asociace pediatrů přijde s takovým prohlášením? Pozastavovali se nad tím rodiče, lékaři i akademici. Ti poukazovali na fakt, že výzkumy, které zkoumají bezpečnost používání digitálních aplikací pro vývoj tak malých dětí, ještě nepřinesly uspokojivé výsledky a přínos médií pro nejmladší děti tak nepodepírají žádné přesvědčivé důkazy. Na základě této kritiky asociace svoje stanovisko neopustila, pouze jej doplnila o přesnější vysvětlení. Upřesnila, že má na mysli jen kvalitní vzdělávací obsah pro danou věkovou kategorii a že při jeho užívání musejí rodiče aktivně komunikovat – napodobovat a komentovat, aby dětem porozumění usnadnili.

Interaktivní prvky mohou snižovat účinek video deficitu

Co je tedy onen kvalitní obsah? Mobilní dotyková zařízení jsou i pro ty nejméně šikovné dětské ručičky snadno uchopitelná a ovladatelná. To otevřelo obrovský trh pro aplikace s nekonečnými přísliby vzdělávání a rozvoje dětí absolutně každého věku. V nabídce jsou dnes opravdu tisíce takových aplikací, a ne všechny se honosí titulem „vzdělávací“ neprávem. Obecně za to může ona interaktivita, kterou Americká asociace pediatrů v roce 2013 uvedla jako důležitý aspekt vhodného digitálního obsahu pro malé děti. Interaktivita, tedy prvky, které s dítětem aktivně komunikují a nutí ho k nějaké reakci (např. stisknutí tlačítka, výběru objektů apod.), pomáhá vyhnout se situacím, které byly problematické v experimentu s DVD Baby Einstein, tedy například že si dítě spojí slovo židle s nedojedenou snídaní. Interaktivní prvky dokážou velice dobře podchytit, na co se dítě právě soustředí, a tak ho učí s poměrně vysokou přesností. Ve vědeckých databázích se v posledních letech začínají množit také studie, podle kterých se děti lépe učí s kvalitními interaktivními aplikacemi než s pasivnějšími vzdělávacími programy (například v televizi). Samozřejmě pouze u dětí, které již překonaly video deficit – děkuji za upřesnění, bedlivý čtenáři. Ale pozor, vybrané studie dokonce tvrdí, že tato interaktivita může video deficit částečně snižovat.

Bohužel ne všechny tituly z té záplavy aplikací, které samy sebe označují za vzdělávací, opravdu vzdělávací jsou. Kromě interaktivity je nutné sledovat i další důležité aspekty. Pro ty, kteří spěchají a chtějí okamžitě vědět, co dětem vybrat či povolit: nalistujte podkapitolu Hry bezpečně? Jde to, opravdu! v kapitole Hry.

Interaktivní televize?

Aby to nebylo s interaktivitou tak jednoduché, nutno podotknout, že ani televizní program nemusí být vždy pouze pasivní. Protože u televize není dost dobře možné počítat s dětskou přímou odezvou, pracují některé vzdělávací pořady s tzv. simulovanou interakcí. Jde o výzkumem ověřený „vynález“, kdy moderátor nebo hlavní postavička přes obrazovku mluví přímo k divákovi: „Co tím asi lišák myslel, když řekl…“, „Teď vyskoč a zatleskej, ať povzbudíš myšáka…“, „Co že to kouzelný dědeček říkal?“ Dítě povzbuzené takovými otázkami bývá mnohem více receptivní a lépe se učí z toho, co se na obrazovce děje. Moc pěkným příkladem všech dobře aplikovaných zásad pro vhodný obsah pro děti je např. seriál Dora průzkumnice, v němž Dora a její kamarádi zažívají krátká (a zcela předvídatelná) dobrodružství, přičemž Dora neustále aktivně komunikuje s dětmi před obrazovkou a nabádá je k aktivitám, jež jí a kamarádům pomohou přelstít zlého lišáka. Vše také alespoň desetkrát trpělivě zopakuje, aby i ty nejmenší děti měly možnost všechno přesně pochopit. Počkejte si někdy na titulky tohoto pořadu a zjistíte, že se na jeho tvorbě podílely desítky odborníků na dětský vývoj a učení. Díky tomu stojí Dora průzkumnice na ověřených datech z vědeckých studií a patří k pořadům, které děti prokazatelně něco učí. V českém prostředí můžeme uvést Jů a Hele, Kostičky nebo Kouzelnou školku.

Lidsky řečeno, pokud je dítě vtaženo na televizní nebo dotykové obrazovce do hodnotné (rozuměj vzdělávací) interakce, dostává přesnější informace, musí být aktivnější a přemýšlet o trochu víc. Vzpomínám si, jak jsem svému čtyřletému synovi jednou nutila další super vzdělávací aplikaci k vyzkoušení, on se na mně upřeně zadíval a řekl: „Mami, jestli chceš, tak já si to zahraju, ale můžu se pak dívat na pohádky?“ Pasivní sledování pohádek je zkrátka méně náročné. Mému synovi prostě a jednoduše občas vyhovovalo, že může u telky sedět jako pecka a jen se bavit.

U rozhodnutí Americké asociace pediatrů v roce 2013 tedy stály simulovaná interakce a interaktivita v dotykových aplikacích. Ve vědecké komunitě však stále nepanuje shoda na tom, že by pravidelné používání takového obsahu u dětí do dvou let bylo bezpečné. Sama rodičům tak malých dětí doporučuji pouze používání videohovorů, které mohou dítě obohatit stejným způsobem jako reálná konverzace. U dětí starších pak upřednostňuji kvalitní interaktivní vzdělávací obsah před pasivním.

Proč otázka „Kolik času?“ není nejlepší otázkou

Zkusme si zjednodušeně zrekapitulovat, proč je dobré přístup nejmladších dětí k obrazovkám omezovat. Jednak proto, že jim sledování monitorů oproti reálné interakci nenabízí žádný bonus. A také proto, že takto malé děti nedokážou přenést znalosti z obrazovky do skutečného života.

Je to stejné jako se sladkostmi. Můžeme je dětem nabízet, ale o plnohodnotné jídlo nejde. Nemají takovou výživovou hodnotu jako zdravý oběd, ani vzdáleně jej nenahradí a dětské tělo ze sladkostí nezíská energii nezbytnou k růstu a vývoji. Mají ale obrazovky stejný negativní efekt na dětské zdraví jako přemíra sladkostí? Zkazí se jim mozečky stejně jako zoubky po bonbonech? Už jsem tu naznačila, že některé studie potvrzují, že příliš času stráveného u obrazovek v útlém věku může např. zpomalovat vývoj řeči. Další studie hovoří o zvýšeném riziku problémů s pozorností v pozdějším věku. Existují ale také stejně dobře provedené studie, které takové závěry nepotvrzují, nebo dokonce vyvracejí. Jak se s tím poprat? Držet se časových doporučení? Opravdu to bude stačit? A navíc, cukr je i trochu návykový, děti pak chtějí sladkostí víc a víc. Není lepší se jim vyhnout úplně?

Kiwi není kobliha

Naše rodina je napůl francouzská, přičemž naše děti si z tradice francouzského stolování odnesly pouze jednu, avšak pro ně tu nejzásadnější poučku: po hlavním jídle by měl vždy následovat dezert. Jenže ve Francii se dezertem rozumí i ovoce na jakýkoli způsob. Čerstvé, sušené, mražené, ve formě kompotu či salátu. Na ovoci není v zásadě nic špatného, a přece jej považujeme za „sladkost“.

Když svému tříleťákovi odpovídáte na tisící dvacátou třetí zvídavou otázku, možná využijete krátkého dokumentu, videa nebo animace, které problém názorně vysvětlují. Jde sice o obrazovky, můžeme je však srovnávat s koukáním na některou z bezduchých animovaných pohádek? Jistěže ne. Kiwi také není kobliha. Kiwi má spoustu vitaminů, vlákniny a kromě toho, že nás zasytí, podporuje imunitu a zdraví. Kobliha nás rychle zasytí, po jejím pozření se budeme cítit skvěle, ale za chvíli hladina cukru v krvi rapidně klesá a připadáme si unavenější než před jídlem – pro svou imunitu a zdraví jsme toho příliš neudělali, spíše naopak.

Proto stejně, jako je sladkost a sladkost a jako kiwi není kobliha, ne každý způsob sledování obrazovky považuji za rovnocenný. Bylo by asi zvláštní, kdyby se vás výživový poradce zeptal, kolik kilogramů jídla denně spořádáte. Mělo by ho spíše zajímat, co jíte, kdy a proč. Při hodnocení (ne)bezpečnosti mediálního obsahu tedy budete muset rozlišovat mezi vzdělávacím a volnočasovým obsahem, ale také mezi různými způsoby používání obrazovek. Povídá si dítě přes videohovor s babičkou? Vyhledává si samo bez dozoru na YouTube videa? Hraje prvňáček střílečku určenou teenagerům, zpívá lidovky s videem, nebo ujíždí na hře s matematickými rébusy? Každá z těchto aktivit bude mít naprosto odlišnou kvalitu.

3C místo měření času

Mezinárodní doporučení, která k používání obrazovek dnešní rodiče a pediatři mají, považují bohužel veškerý čas strávený s médii za rovnocenný. Jenže on rovnocenný není. Dnes se proto vědci zkoumající dopad obrazovek na zdraví a vývoj dětí nezaměřují primárně na čas, který dítě s obrazovkami tráví. Po vzoru výživových poradců se zajímají o odpovědi na otázky, co jejich malí mediální konzumenti na obrazovkách sledují (či hrají), kdy a jakým způsobem. V angličtině se pro tento koncept ujala zkratka 3C – pro obsah (content), kontext (context) a dítě samotné (child). Tohle je schéma, nad nímž je třeba se zamyslet, když plánujete, na co se vaše dítě bude dívat, co bude hrát, v jakých situacích může technologie používat a kdy zase ne. Pojďme se na tři části této rovnice podívat detailněji.

První C: Obsah (content)

Obsah, ona nejviditelnější složka médií, je pro malé děti zásadní. Podle tématu a hlavní postavičky hodnotí, jak se jim daný pořad líbí, a vám se skrze malé diváky ona pohádka nebo hra brzy zhmotní v obýváku. Děti jednoduše opakují vše, co kolem sebe a (potažmo) na obrazovce vidí, jde o hlavní způsob jejich učení. Je to jednoduché. Vidím v pohádce odvážného hasiče, opraváře nebo lékařku? Pak ze mně bude alespoň na malou chvíli neohrožený záchranář, s plastovým nářadíčkem doma opravím, na co přijdu, nebo odborně šátkem obvážu končetiny všech plyšových i neplyšových obyvatel domácnosti. Opakováním toho, co dítě na obrazovce vidělo, si zvnitřňuje vzorce chování, vzorce komunikace a nastíněné hodnoty. Některé výzkumy dokonce naznačují, že tyto vzorce děti niterně ovlivňují do dospělého věku. Pečlivě proto vybírejte obsah, který vaše děti sledují, a ptejte se:

Je obsah přiměřený věku dítěte?

Jsou hrdinové v pohádce hodní nápodoby?

Představují hezké sociální vztahy?

Neodporují hodnoty zobrazené v pohádce těm v naší rodině?

A na závěr: nebojte se pustit stejný program několikrát. I ty nejlépe oceňované pořady nevedly k významnému učení po jednom zhlédnutí. Také si nejspíš všimnete, že dítě uvítá známé postavičky, prostředí i děj spíše než přehršel nových dobrodružství.

Obsah nadměrně stimulující

S ohledem na rapidně se vyvíjející mozek je u menších dětí důležité sledovat ještě jednu věc: za nejvíce „škodlivé“ jsou pro ně považovány rychlé střihy a vizuální efekty. Například když se v herní aplikaci mísí pohybující se obrázky, chytlavá melodie, mluvené slovo a přemíra klikacích prvků. K tomu dochází ale i v pohádkách, kde se zběsile proměňuje scéna, provázejí ji hlasité zvukové efekty a vše se rychle pohybuje. Vzpomeňte si, jak ve starých pohádkách z našeho dětství vypadal třeba vlak – malovanou scénou pomalu funěla mašinka. Dnešní pohádkou prosviští vlak závratnou rychlostí, nebo ještě lépe, následuje ho letadlo a další nesmyslně rychlá sekvence obrázků a zvuků. Tvůrci dětských pořadů totiž moc dobře vědí, že takový střih a efekty zajistí, že dítě zůstane u obrazovky déle a více se do seriálu ponoří. Lidský mozek prahne po čemkoli novém, a tak přemíra obsahu zajistí, že je stále na co koukat a na nudu není ani pomyšlení.

Jenže dětský mozek a nervová soustava budou potřebovat ještě spoustu času na to, aby dozrály. Nervové impulzy se v dětské nervové soustavě pohybují výrazně pomaleji než u dospělého člověka. Vybavte si teď prosím asi tak dvouleté dítě v kuchyni, které se chce za každou cenu dostat na tu osvětlenou bábovku za sklem v troubě. Co se stane, když sáhne na rozpálená skleněná dvířka trouby? Ano, nějakou chvilku mu bude trvat, než ruku odtrhne, a ještě další moment, než se rozpláče. Signály mezi různými částmi těla a mozkem a spouštění reakcí jsou výrazně pomalejší a potrvá ještě několik let, než se přiblíží reakční době dospělého člověka.

Ono dítě chtivé nedopečené bábovky není fyziologicky schopné zpracovat vše, co se v pohádce s rychlým střihem děje. Jeho mozek se záhy přestimuluje. Takový stav můžeme pozorovat na dětech, které po hraní nebo sledování nevhodného programu upadají do útlumu nebo naopak silného emočního vypětí. Jejich nervová soustava je jednoduše přetížená a nedokáže si s náporem nových informací a vjemů poradit. Může dětský, stále se vyvíjející mozek utrpět sledováním takových pořadů dlouhodobé, nebo dokonce trvalé následky? Ovlivní to nějak pozornost nebo paměť v pozdějším věku? Je možné, že podobné pořady stojí za rostoucím počtem dětí s ADHD, nebo jsou naše obavy pouze výplodem fantazie přecitlivělých rodičů?

Víme, že mozek dítěte, které je zdravě stimulováno, se rozvíjí mnohem bohatěji. Zdravou stimulací zde máme na mysli, že dítě má možnost poslouchat řeč rodičů či jiných dospělých lidí, pozorovat různě barevné objekty, sahat na předměty s různými povrchy, pohybovat se a v bezpečí zkoumat své okolí. Takové zdraví prospěšné účinky stimulace na vývoj mozku jsou velice dobře popsané, avšak do dnešního dne nebylo dostatečně prostudováno, do jaké míry lze vyvíjející se mozek stimulovat nadměrně nebo nevhodně.

Lidský mozek potřebuje více než dvacet let, aby dospěl do stadia, kdy ho můžeme označit jako plně vyvinutý. Avšak první roky života se zdají být v tomto procesu nejdůležitější. Během prvních tří let života se objem mozku a jeho funkčních propojení ztrojnásobí, což je proces, který se v lidském životě již nikdy nezopakuje. Dětský mozek silně reaguje také na změny prostředí. Opakované výzkumy potvrdily, že faktory, jako jsou nepříznivé události v raném věku, mateřský stres, toxiny či špatná výživa, mohou mít pro nervový vývoj nepříznivé důsledky.

Následky nadměrné stimulace

Jak je to tedy se smyslovou stimulací? Existuje opravdu něco jako dobrá a špatná stimulace? Může mít přílišná smyslová stimulace během tohoto složitého procesu vývoje nervové soustavy škodlivé následky? To jsou otázky, které si vědci kladou již mnoho let, avšak cesta k odpovědím je trnitá. Mimo jiné i proto, že by nebylo snadné a ani etické takové experimenty provádět přímo na dětech.

V roce 2012 proto postavili výzkumníci v laboratoři na Washingtonské univerzitě velice pozoruhodné obydlí pro mláďata laboratorních myšek: okolo klasického transparentního akvária, ve kterém myšky žily, vědci namontovali po všech čtyřech stěnách barevná světla a nahoru připojili reproduktory. Každý den po dobu čtyřiceti dvou dní pak těmto myškám na šest hodin pouštěli audio z klasických dětských kreslených filmů a světla se na tuto dobu rozblikala, aby simulovala televizní vysílání. V jiné místnosti pak vědci chovali myšky jako takzvanou kontrolní skupinu, která nebyla světlem ani zvukem nijak stimulována. Po deseti dnech obě skupiny podrobili sérii psychologických a behaviorálních testů. Přestimulované myšky v nich vykazovaly nižší úzkost, ale také nižší paměťové dovednosti a schopnost učení. Na druhou stranu se u nich výrazně zvýšila hladina motorických aktivit, byly neklidnější, častěji se pohybovaly bez zjevné příčiny. Také se chovaly méně obezřetně a oproti myškám z kontrolní skupiny mnohem více riskovaly. Nedělalo jim například problém bezstarostně prozkoumávat otevřené a osvětlené prostory, které přitom pro myši představují potenciální zdroj nebezpečí (např. od větších predátorů, protože v nich postrádají úkryt). Myšky z kontrolní skupiny naopak prozkoumávaly takové prostory opatrně a pomalu, aby se ujistily, že jsou v bezpečí. Přestimulované myšky vykazovaly typy chování, které jsou velmi blízké chování dětí s ADHD. Podobné výsledky přinesla skupina výzkumníků z Izraele, která vystavovala myšky po dobu jedné hodiny denně často se měnícím pachům. Kontrolní skupina myšek naopak čichala stále stejný pach.

Zdá se tedy, že samotná nadměrná smyslová stimulace v raném věku může mít dlouhodobé negativní důsledky pro neurologický vývoj, zejména pro pozornost a paměť. A protože právě první tři roky života se mozek vyvíjí nejrapidněji, je vhodné držet se všeobecných doporučení o nepoužívání obrazovek do věku dvou let, aby nebyl narušen zdravý neurologický vývoj. Také následně je důležité myslet na téma nadměrné stimulace a vyhýbat se rychlým střihům i ve vzdělávacích pořadech pro děti.

Obsah vzdělávací, nebo zábavný?

Znovu apeluji na vás, rodiče, abyste dobře vybírali obsah a zamýšleli se nad tím, co je v jakém věku opravdu třeba, aby dítě umělo. Je opravdu nutné, aby ve dvou letech znalo pár anglických slovíček? Aby ve čtyřech letech umělo odříkat abecedu a počítat do dvaceti?

V knize Becoming Brilliant (Stát se jedinečným) se nad touto otázkou pozastavuje i americká psycholožka Kathy Hirsh-Paseková, autorka desítek výzkumů a řady publikací o dětských hrách a učení. Výzkumem strávila celé dekády a v této knize své závěry shrnuje pro rodiče. Kromě jiného píše: „Pokud umí dítě dobře držet tužku, napsat s ní své jméno, napočítat do sta, rozeznat všechny barvy a tvary, ale neví, jak si získat a udržet přátele, vypořádat se se svými emocemi a konflikty nebo být nezávislé, pak všechno předchozí postrádá význam.“

Kathy Hirsh-Paseková tvrdí, že děti jsou v miminkovském, batolecím a předškolním věku velice receptivní a v těchto letech se formuje zejména jejich charakter, vztah k sobě a k okolí. Je proto dobré tento čas využít k budování životně důležitých dovedností. Hirsh-Paseková nabízí koncept dovedností, který podporuje šťastné, zdravé, myslící, pečující a společenské děti. Konkrétně uvádí šest kritických kompetencí, které v angličtině začínají na písmeno C, pojmenovala je tedy 6C (což bohužel vnáší chaos do našeho načatého popisu 3C, ale nebojte, nebude se nám to plést dlouho). Děti by podle jejích výzkumů měly rozvíjet svoji kreativitu, kritické myšlení, komunikační dovednosti, spolupráci, sebedůvěru a dovednosti a znalosti přiměřené věku (ne rodičovským ambicím).

Vezměme si natolik základní dovednost, jako je čtení. Vědci dlouho zkoumali dovednost raného čtení jako schopnost rozlišování a propojování písmen a zvuků. Jenže „překlad“ písmen do zvuků je jen okrajovou částí problému. Tyto zvuky musíme propojit v rozpoznatelná slova – slova, která znáte, slova, která něco znamenají, když je čteme. Čtení tedy závisí na silných jazykových znalostech. A jazykové dovednosti, především budování bohaté slovní zásoby, závisí na sociálních dovednostech – na tom, jak často a jakým způsobem dítě konverzuje s různými osobami.

Stejně jako se čtením se to má i s jinými základními kompetencemi. Všechny spočívají na základech spolupráce a komunikace! Kathy se svými 6C nás upozorňuje na význam aktivit, které dnes upozaďuje společenská honba za oněmi šikovnými dětmi, co umějí brzy číst a počítat nejlépe v několika jazycích. Je tedy opravdu nutné, aby dítě ve třech letech pravidelně pilovalo anglická slovíčka na tabletu? Možná ano, možná ne. Každá rodina je jiná a má jiné hodnoty. Věnujte se chvilku této otázce a rozhodněte se sami za sebe.

Druhé C: Kontext (context)

Pod kontextem si představte veškeré okolnosti používání technologií. Mohli bychom se zde jednoduše ptát: Jakým způsobem, kdy a za jakým účelem jsou obrazovky používány? Odborníci na dětský vývoj uvádějí, že každá technologie by se s malým dítětem měla používat jako kniha. Co děláte, když čtete malému dítěti knihu? Nejspíš sedíte vedle sebe, pomalu předčítáte, zastavujete se na místech, která mohou být nejasná, ukazujete na obrázky, jež s textem souvisejí, odpovídáte na otázky dítěte, aby všemu porozumělo, a možná i poskytujete vlastní názor na příběh a chování postav. A teď si představte, že byste stejným způsobem přistupovali k pohádkám v televizi a herním aplikacím. Byli byste spolu, mluvili o tom, co se na obrazovce děje, hodnotili chování postav, vysvětlovali si, co jednotlivé věci asi znamenají. Dítě by se jistě naučilo mnohem více, než když se dívá samo, trávili byste čas společně a troufám si říct, že i obsah zobrazující nevhodné chování by se mohl stát skvělou příležitostí k diskusi, v níž byste měli možnost vysvětlit, co je správné, nesprávné a jak by bylo nejlepší v dané situaci reagovat.

Ale ano, přestaňme snít. Jsem matka a moc dobře vím, že technologie často používáme proto, že se dětí potřebujeme tak trochu zbavit. Takže tenhle ideální stav nastane asi velice výjimečně. Mějte ho ale na paměti a zkuste se mu tu a tam alespoň přiblížit. Snažte se být alespoň ve stejné místnosti, abyste věděli, co se na obrazovce děje, a také abyste mohli občas věci okomentovat nebo na ně navázat společnou hrou později. V případě, že jste vybrali vzdělávací obsah, pomůžete dítěti vše si pořádně zapamatovat a převést znalosti do reálného života. Kromě učení podporujete v rámci společného sledování a hraní také něco, co není na první pohled vidět. Předáváte velice důležitou informaci, která se vám bude hodit i o mnoho let později, informaci o tom, jak a proč o mediálním obsahu přemýšlet, jak se k některým věcem stavět kriticky a jak si je vykládat. Pokud se nebudete ke hrám a seriálům stavět vysloveně negativně, dáváte dětem znamení, že obrazovky mohou být i fajn zábava a ve chvíli, kdy se tam děje něco nevhodného, je v pořádku za vámi přijít a mluvit o tom. Vzájemná důvěra je zásadním tématem digitálního rodičovství. Měli bychom o ni pečovat, protože díky ní můžeme odhalit blížící se nebezpečí včas. Pokud se neustále díváme na online aktivity vlastních dětí skrz prsty, nebo je dokonce zesměšňujeme, můžeme tuto důvěru narušovat. Když pak děti něčemu v online světě neporozumí, možná se nás na to nezeptají. A když uvidí něco, co je znepokojí, možná se nám nesvěří.

Chvíle pro obrazovky nevhodné

Do kategorie kontextu spadá i otázka, kdy dítě obrazovky sleduje. Určitě by to nemělo být: při jídle, hodinu až hodinu a půl před spaním a také by neměla v domácnosti běžet televize, pokud se na ni nikdo nedívá. Pravidelné společné snídaně, obědy nebo večeře nejsou jen o jídle. Jsou o tom, být jako rodina spolu, mluvit, sdílet, podporovat se, učit se. Již dlouhá desetiletí výzkumy ukazují, že rodiny, které spolu pravidelně večeří, obědvají nebo snídají, jsou šťastnější, mají pevnější vztahy, ale jsou také úspěšnější ve škole, v práci i celkově v pozdějším životě. Ano, společnou večeří jistě nevyřešíme dlouhodobé problémy a narušené vztahy v rodinách, kde žádná komunikace neprobíhá. Může jít ale o moment, který přirozeně (a doslova) usadí rodinu ke společnému stolu a umožní všem probrat, jak se cítí a co právě prožívají. Televize a mobily při společném jídle mění to, jak (a zda vůbec) se spolu bavíme. Držme proto technologie od rodinného stolu dál. Kromě hlavních denních jídel si mnoho dětí navyklo během sledování televize, filmů nebo hraní her mlsat. Často jde o naučené chování, kdy obrazovka funguje jako spouštěč. Pozornost je ovšem v tuto chvíli odvrácena od vlastního těla na obrazovku, a tak nelze dobře reflektovat pocit plnosti nebo sytosti. Zjednodušeně řečeno, v takových chvílích toho sníme mnohem více, než kdybychom nebyli rozptylováni obrazovkou. Neučte proto děti u sledování obrazovek jíst, a pokud je to opravdu nevyhnutelné, dávejte jim v tuto chvíli pouze ovoce nebo zeleninu.

Televize by také neměla tvořit domácí kulisu. Mám zde na mysli televizi na pozadí, která hraje, aniž se na ni někdo dívá.Může dítě výrazně vyrušovat z vlastní hry nebo narušovat interakci s vámi. Je lepší ji důsledně vypínat.

Zvláštní pozornost bychom měli věnovat obrazovkám ve večerních hodinách. V kapitole Tam, kde mobily dávají dobrou noc se dočtete více o negativním vlivu obrazovek a modrého světla na lidský spánek. Ujistěte se, že vaše dítě obrazovky nepoužívá šedesát až devadesát minut předtím, než je třeba jít na kutě. Zajistíte tak, že jeho spánek bude delší a kvalitnější. V tomto ohledu se mě rodiče často ptají na Večerníček, desetiminutovou pohádku, která se již během našeho dětství stala neodmyslitelnou součástí večerního rituálu. Pokud jde jen o Večerníček, jistě bych ho dětem nezakazovala. Ať ho ale dítě nesleduje přímo z postýlky. Můžete po něm zařadit převlékání do pyžamka, čištění zoubků a pak čtení nebo povídání v postýlce.

Digitální dudlík

Zároveň se zamýšlejte nad tím, v jaké situaci dítěti digitální zařízení předáváte. Rodiče si často stěžují, že si jejich děti neumějí samostatně vymyslet hru, najít zábavu. Mnoho z nich ale později přiznává, že v situacích, kdy si potřebují něco zařídit a dítě by bylo doma jaksi bezprizorní, mu nejčastěji pouštějí pohádku nebo předávají tablet. V angličtině se pro takové situace dokonce vžil pojem digitální dudlík (digital pacifier). Tedy jakýsi nástroj k instantnímu uklidnění. Podprahově tímto chováním sdělujeme, že nepohoda nebo nuda je něco neakceptovatelného a že momenty o samotě lze jen těžko překlenout. Můžete k těmto chvílím přistoupit z druhé strany a momenty nudy využívat k učení – k hledání strategií, jak se zabavit a společně přijít na to, že nudy se není třeba bát. Naopak nám otevírá prostor ke kreativitě, fantazii a nápadům. Začněte krátkými časovými úseky, dávejte dítěti najevo, že teď si musíte zařídit něco vy a máte důvěru v to, že dítě zvládne být pár minut o samotě. Nezapomínejte ale děti vybavit potřebnými dovednostmi k samostatné hře. Nelze očekávat, že se dítě rodí s vědomostmi o tom, co všechno může samo dělat. Při společné hře proto ukazujte různé způsoby, jak používat hračky, které máte doma, ale i jednoduché hry, k nimž stačí vlastní fantazie nebo výtvarné potřeby.

Po jednom semináři ke mně přišla babička, která se mě zeptala, zda její dcera dělá dobře, když své osmnáctiměsíční dítě večer posazuje k televizi k dětskému pořadu. Poslušně vyjmenovala vše, co její dcera dodržuje, aby „koukání“ bylo bezpečné pro zdravý vývoj její dcery: jde vždy o dětský pořad s pomalým střihem, neběží déle než dvacet minut, dokonce sledují, že vnučka začíná opakovat některá slova a věty z pořadu. Babička při semináři bedlivě poslouchala a v jejích očích jsem viděla, jak moc si přeje slyšet „ano, je to v pořádku“. Zeptala jsem se jí, co je hlavní motivací maminky v této situaci. „Malá je večer neklidná, přetažená, hodně brečí a takhle si maminka může v klidu uvařit,“ řekla babička. Rozuměla jsem té mamince až moc dobře. Vzpomínám si na dlouhou řadu takových večerů, kdy jsem se po náročném dni snažila uvařit pro celou rodinu cokoli jedlého, ale to křičící mrně chtělo být za každou cenu v mé náruči nebo alespoň omotané okolo mé nohy. Jen z té krátké vzpomínky mě rozbolela hlava. Pojďme se ale na tu situaci podívat jinak. Jde o chvilku, kdy je dítě vystaveno vlastním silným emocím. Potřebuje mámu, aby mu s nimi pomohla, ale utěší ho telka, a navíc se mezitím sama od sebe vykouzlí večeře. Tohle období je přeplněno obrovskými emocemi, bolístkami a křivdami. A to zejména proto, aby se jim dítě naučilo rozumět a regulovat je (a co si budeme povídat, rodič je na tom v tu chvíli úplně stejně). Pokud ale zachováme chladnou hlavu, klidně dítěti vysvětlíme, co se děje a že za malou chviličku se mu budeme věnovat, vyprávíme mu o všem, co v kuchyni děláme, nebo ho necháme nám „pomoct“, tyto silné záchvaty postupně odezní. Regulace vlastních emocí je důležitou dovedností, kterou se nenaučíme jinak než v náročných životních situacích. Dávejte dítěti soustavně prostor, aby se mohlo naučit uklidnit se samo, ale i pomáhat při vaření, úklidu, péči o druhé (či třetí nebo čtvrté) miminko.

Sečteno a podtrženo: Než kliknete na šipku play, vždy se ptejte: Kdyby se teď moje dítě nedívalo na video nebo nehrálo hru, jak bychom čas trávili? Možná dojdete k závěru, že to bude čas, kdy se naučí doma pomáhat, zvládat své emoce nebo si kreativně najde vlastní zábavu s běžnými věcmi doma. Anebo dospějete k tomu, že chvilka televize zkrátka neuškodí.

Třetí C: Dítě (child)

Na závěr nutno podotknout, že máte-li doma dítě s poruchou autistického spektra nebo poruchou pozornosti, digitální technologie byste s ním měli používat velice uvážlivě. Tyto děti mají obecně větší tendence používat technologie nezdravě nebo si později vypěstovat nějakou formu digitální závislosti. V tomto případě bude třeba nastavovat hranice pečlivěji a více si všímat jakýchkoli negativních projevů spojených s obrazovkami.

TIPY PRO ZDRAVÉ POUŽÍVÁNÍ TECHNOLOGIÍ S NEJMENŠÍMI

Do dvou let (pokud možno) nepoužívejte obrazovky vůbec. A později dávejte před sledováním videí nebo hraním her přednost plnohodnotným aktivitám s dospělým či dalšími dětmi.

Telka ani tablet nejsou uklidňující prostředky. Nepoužívejte obrazovky jako odměnu nebo jako způsob, jak dítě uklidnit (pokud tuto knihu nečtete od začátku do konce, ale pouze vybíráte, co vás nejvíc zajímá, určitě si nalistujte podkapitolu Obrazovky a malí nespavci z kapitoly Tam, kde mobily dávají dobrou noc).

Vybírejte kvalitní obsah. Buďte aktivní a hledejte kvalitní pořady a aplikace, které děti nějak rozvíjejí nebo podporují jejich kreativitu. Přesnější popis naleznete v podkapitole Jak vybírat bezpečné hry pro menší děti z kapitoly Hry.

Pozor na rychlý střih. Vyhýbejte se pořadům a hrám s rychlými střihy a výraznými vizuálními a zvukovými efekty.

Jak na 3C - test:

Odpovězte na následující otázky, a pokud zní vaše odpověď „ano“, přičtěte si, nebo odečtěte počet bodů v závorce.

Kategorie obsah

Sleduje dítě filmy, seriály nebo hry, kde je zobrazeno násilí či obsah pro starší děti? (−2 body)

Sleduje dítě postavy, jejichž interakce je vhodné napodobovat (jsou přiměřené věku, pozitivní)? (+1 bod)

Modelují postavy pozitivní sociální dovednosti (např. slušné chování, empatii, péči o druhé)? (+1 bod)

Obsahuje film, seriál nebo hra rychlý střih (rychlé sekvence scén, zvuků nebo vizuálních efektů)? (−2 body)

Je video, seriál nebo hra vzdělávací? (+1 bod)

Motivuje obsah dítě k aktivitám mimo obrazovku (hudba, tanec, tvoření, prozkoumávání, aktivity v přírodě)? (+2 body)

Je obsah interaktivní (hra vyžaduje aktivitu dítěte, postavy ve filmu nebo seriálu s dítětem „komunikují“)? (+1 bod)

Kategorie kontext

Může vaše dítě používat zařízení s obrazovkou (televizi, tablet nebo telefon), kdy se mu zachce? (−1 bod)

Používáte sami technologie při jídle? (−2 body)

Povídáte si s dítětem o tom, co na obrazovce vidělo? (+1 bod)

Necháváte televizi zapnutou, i když se na ni nikdo nedívá? (−2 body)

Dívá se dítě na obrazovku šedesát minut před spaním (desetiminutový Večerníček se nepočítá)? (−2 body)

Najdete si každý den alespoň třicet minut, abyste se plně věnoval/a hře nebo povídání s dítětem? (+1 bod)

Používáte obrazovky jako nástroj k uklidnění dítěte? (−1 bod)

Kategorie dítě

Používáte s dítětem média, která ho reálně něco učí nebo jej obohacují ve vývoji? (+1 bod)

Rozlišujete mezi programy a hrami, které dítě obohacují, a těmi, které jsou čirou zábavou? (+1 bod)

Všímáte si, že by dítě využívalo hodnotné znalosti nebo dovednosti z obrazovky ve svém životě? (+1 bod)

Bývá dítě aktivně zapojeno? S rozmyslem reaguje na interaktivní prvky ve hře nebo vstřebává veškerý obsah na obrazovce? (+1 bod)

VYHODNOCENÍ:

8-12 bodů

1-7 bodů

0 bodů a méně

Test ke stažení najdete na

HLAVNÍ MYŠLENKY

Zásadní věci, na které bychom při používání technologií malými dětmi neměli zapomenout, naleznete v Tipech pro zdravé používání technologií s nejmenšími.

Mnoho rodičů se obává zejména telefonů, tabletů a počítačů. Televize a pohádky jsou většinou souhlasně přijímány jako něco, co není v zásadě nebezpečné. Avšak výzkumné studie i tato kniha mluví spíše o obrazovkách, kam spadá vše. Ani jedno z těchto zařízení nelze považovat za horší nebo lepší. Tento nepoměr souvisí spíše s tím, že se více obáváme technologií nových a neznámých než těch, na které jsme si přivykli (více v podkapitole Nadšení – panika – přizpůsobení – otupění).

Dále se musíme hlouběji zamyslet nad otázkou „Kolik času by dítě v kterém věku s obrazovkou mělo nebo nemělo trávit?“. Kromě toho, že existují dobré a špatné obsahy, jsou i dobré a špatné situace, ve kterých můžeme obrazovky používat.

Následně je také nutné položit si otázku, co dítě kvůli sledování obrazovek nedělá, na co mu zkrátka nezbývá čas. Opomenutí některých aktivit může vést k problémům např. ve verbálním vývoji nebo vývoji seberegulačních dovedností.

Podle mezinárodních doporučení by děti do dvou let pokud možno neměly používat žádné obrazovky (výčet všech doporučení). Hlavním důvodem je skutečnost, že se mnohem lépe vyvíjejí, když se věnují hře, interakci s rodinou a blízkými nebo fyzickému pohybu.

Myslet byste měli také na tzv. video deficit, který u dětí do dvou až dvou a půl let snižuje pravděpodobnost, že si z obrazovky odnesou cenné informace a dovednosti.

Do času s obrazovkami se ani u těch nejmenších nepočítají videohovory. Ty mohou dítě obohatit stejným způsobem jako reálná konverzace.

U dětí od dvou až tří let se není třeba bát ani kvalitních aplikací či vzdělávacích pořadů.

Místo měření času, který dítě s obrazovkami tráví, je vhodné sledovat tzv. 3C vycházející z anglického obsah (content), kontext (context) a dítě samotné (child). Model 3C vám pomůže nastavit lepší a zdravější pravidla a usnadní vám rozhodnout, jak a co může dítě na digitálních zařízeních dělat a jestli je má v daný moment vůbec využívat.