Jason Fried a David Heinemeier Hansson

RESTART

Průvodce podnikatelským minimalismem

Copyright © 2010 by 37signals, LLC. This translation published by arrangement with Crown Business, an imprint of The Crown Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York. www.crownpublishing.com CROWN and the Crown colophon are registered trademarks of Random House, Inc.

Podle anglického originálu REWORK vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2010. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoli její části jsou vyhrazena.

Přeložil David Krásenský

Odpovědný redaktor Tomáš Baránek

Pomocný redaktor Karel Hanuš

Layout a obálka Radek Petřík, David Dvořák

Původní ilustrace Mike Rohde

Počeštění originálních ilustrací, výroba fontu Radek Petřík

Sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-restart]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #restart

© Jan Melvil Publishing, 2011, 2018

ISBN 978–80–87270–15–8

Předmluva k českému vydání

ÚVOD

NEŽ ZAČNEME

Nová realita

Otvíráte úplně jinou knihu o byznysu určenou pro různé typy lidí – od těch, kteří se nikdy neodvážili pustit do vlastního podnikání, až po ty, kdo už firmu založili a úspěšně ji provozují.

Tato kniha je pro tvrdé podnikatele, průbojné lidi dominantního typu – ty, kteří se narodili, aby vedli a vítězili.

Je také určena méně bojovným vlastníkům malých firem, pro něž podnikání zaujímá významné místo v životě. Pro všechny, kdo hledají cestu, jak zvládat více, pracovat lépe a jak vyhrávat.

Je pro ty, kdo uvízli v rutině svého zaměstnání a rádi by pracovali sami na sebe. Možná, že je baví to, co dělají, ale nesnášejí se s šéfem. Anebo se v práci nudí. Chtějí prostě dělat něco, co je bude bavit a za co dostanou dobře zaplaceno.

A nakonec jsme ji psali pro všechny, kteří nikdy nepočítali s tím, že by se postavili na vlastní nohy a založili firmu. Možná si říkají, že se pro to nenarodili. Možná si myslí, že nemají dost času, peněz nebo přesvědčení, aby to udělali pořádně. Nebo se možná bojí postavit se do první linie. Anebo prostě považují podnikání za sprosté slovo. Ať už je důvod jakýkoli, knížka je právě pro ně.

Zažíváme novou realitu. Dnes může podnikat doslova každý. Kdysi nedosažitelné nástroje jsou dnes snadno přístupné. Technologie, které dřív stály tisíce dolarů, jsou dnes za pár drobných nebo dokonce zadarmo.

Jeden člověk zvládá práci za dva, za tři, někdy za celé oddělení. Něco, co bylo ještě před pár lety nemožné, je dnes docela snadné.

K tomu všemu ale nemusíte dřít strašlivých šedesát, osmdesát, nebo dokonce sto hodin týdně. Deset nebo čtyřicet hodin týdně musí úplně stačit. Nemusíte vybrakovat celoživotní úspory ani na sebe brát břímě rizika. Pokud rozjedete podnikání „bokem“ a zároveň si budete držet své kmenové zaměstnání, dostanete přesně ty peníze, které potřebujete. Dokonce ani nemusíte mít kancelář. Dnes můžete snadno pracovat z domova nebo spolupracovat s lidmi žijícími pár tisíc kilometrů daleko, se kterými se nikdy v životě nepotkáte.

Je na čase přepracovat práci. Je na čase provést restart.

DEMONTÁŽ

Ignorujte reálný svět

„V reálném světě tohle nikdy nemůže fungovat.“ Podobné reakce slyšíte na čerstvé nové myšlenky pořád.

Tenhle reálný svět vypadá jako hrozně depresivní místo k životu. Zdá se, že jde o místo, kde všechny nové myšlenky, neobvyklé postupy a nápady zvenčí vždycky selhávají. Vítězí jen známé a všemi používané postupy, i když jsou třeba chybné a ne efektivní.

Zajedete-li trochu pod povrch, zjistíte, že lidé „z reálného světa“ jsou plni pesimismu a zoufalství. Předpokládají, že nové myšlenky vždy selžou. Myslí si, že společnost není připravena na změnu nebo jí není schopna.

A co je ještě horší, do své propasti stahují i ostatní. Pokud jste optimističtí a ambiciózní, pokusí se vás přesvědčit, že vaše myšlenky jsou nesmyslné. Řeknou, že jen mrháte časem.

Nevěřte jim. Tento svět je možná „reálný“ pro ně, ale to ještě neznamená, že v něm musíte žít i vy.

My to moc dobře víme, protože naše firma ve všech parametrech „reálného světa“ propadá. V reálném světě přece nemůžete mít něco přes desítku zaměstnanců v osmi městech na dvou kontinentech. V reálném světě nemůžete přitáhnout miliony zákazníků bez obchodních zástupců a reklamy. V reálném světě nemůžete svůj návod k úspěchu otevřít zbytku celého světa. Ale my jsme to všechno udělali, a přesto prosperujeme.

„Reálný svět“ neexistuje; je to jen výmluva. Pouze ospravedlňuje pasivitu. S vámi ale nemá nic společného.

Poučení z chyb se přeceňuje

Neúspěch bývá považován za jakýsi podnikatelský křest. Pořád odněkud slyšíte, že devět z deseti nových firem zkrachuje. Pořád slyšíte, že i ta vaše firma má šance prakticky nulové. Pořád slyšíte, že neúspěch buduje charakter. Lidé vám radí: „Krachujte brzy a krachujte často.“

Když je ve vzduchu tolik neúspěchu, asi se mu nevyhnete a musíte k němu i vy trochu přičichnout. Ale nevdechujte. Nenechte se zlomit strohou statistikou. Neúspěch druhých lidí není ničím jiným, než – neúspěchem druhých.

Nedokáže-li někdo umístit produkty na trh, nemá to s vámi nic společného. Pokud někdo nepostaví dobrý tým, zase se vás to netýká. Když někdo druhý nedokáže vhodně nacenit své služby, ani to není váš problém. Nevydělá-li někdo víc, než utratí … však víte.

Dalším častým omylem je, že se musíte poučit z vlastních chyb. Dobře, ale co se díky takové chybě skutečně dozvíte? Budete jedině vědět, co nemáte dělat znovu, ale k čemu to je? Pořád ještě nevíte, co dělat máte, tedy co má být váš další krok.

Nyní to ovšem porovnejte s poučením z úspěchu. Jen úspěch je pro vás skutečnou zbraní. Když se něco podaří, víte, co funguje – můžete to zopakovat. A podruhé to uděláte nejspíše ještě lépe.

Neúspěch není žádným předpokladem úspěchu. Jedna studie z Harvard Business School zjistila, že jednou úspěšní podnikatelé mají mnohem vyšší šanci na další úspěch (míra úspěchu jejich budoucích společností je 34 procent). Zato podnikatelé, jejichž první firmy už zkrachovaly, mají prakticky stejnou míru dalšího úspěchu jako lidé, kteří začínají podnikat úplně poprvé: je to jen 23 procent. Lidé, kteří už někdy zkrachovali, mají tedy úplně stejnou šanci na úspěch jako lidé, kteří to zatím vůbec nikdy nezkusili.[1] Úspěch je jedinou zkušeností, která se opravdu počítá.

Koneckonců by to nemělo být žádným překvapením: i příroda funguje na stejném principu. Evoluce se vůbec nezabývá nějakými starými chybami: prostě je zahodí a staví vždycky jen na tom, co funguje. A stejně tak to dělejte i vy.

Plány jsou odhady

Pokud nejste zrovna jasnovidcem, jsou jakékoli dlouhodobé podnikatelské plány jen čirou fantazií. Do hry totiž vstupuje množství faktorů, které nemáme ve svých rukou: podmínky na trhu, konkurence, zákazníci, celkový stav hospodářství atd. Když si napíšete nějaký plán, připadá vám, že máte pod kontrolou něco, co vůbec pod kontrolou nemáte.

Plánům bychom spíš měli říkat „odhady“, protože ničím jiným nejsou. Když začnete obchodnímu plánu říkat obchodní odhad, finančnímu plánu finanční odhad a strategickému plánu strategický odhad, nemusíte si s nimi najednou dělat takové starosti. Najednou už za tolik stresu nestojí.

Když ale změníte odhady v plány, vstupujete do nebezpečného pásma. Plány umožňují minulosti řídit budoucnost. Jsou jako klapky na očích. „Tam směřujeme, protože … no, protože jsme řekli, že tam směřujeme.“ A to je problém: plány si nerozumí s improvizací.

A vy musíte umět improvizovat. Musíte umět popadnout příležitost, která se najednou objeví. Občas si prostě říct: „Jdeme novým směrem, protože právě ten má dnes smysl.“

Také časový rozsah dlouhodobých plánů bývá přehnaný. Nejvíce informací máme přece v okamžiku, kdy pracujeme, ne před tím. Kdy si ale sepisujeme plány? Většinou mnohem dřív, než vůbec začneme. A to je na velké rozhodnutí ten nejhorší čas.

Tím nechceme říct, že byste se budoucností neměli zabývat vůbec a že byste neměli přemýšlet, jak se poprat s novými překážkami. Určitě jde o velmi užitečné cvičení. Jenom si nemyslete, že si plány musíte psát, a nebuďte jimi posedlí. Když si napíšete nějaký velký plán, většinou se už na něj ani nepodíváte. Plány mající víc než několik málo stránek skončí zapadlé prachem v hlubinách kanceláře.

Vykašlete se na všechno odhadování. Rozhodněte se, co budete dělat příští týden, ne příští rok. Zjistěte, co je právě teď nejdůležitější, a udělejte to. Dělejte každé rozhodnutí přesně v okamžiku, kdy se potřebujete pustit do práce, a ne daleko dopředu.

Mějte třeba hlavu v oblacích, ale nohama zůstaňte pevně na zemi.

Pracovat bez plánu vám může připadat znepokojivé. Ale držet se slepě plánu, který nemá nic společného s realitou, je mnohem horší.

Proč růst?

Lidé se vás ptají: „A jak velká je ta vaše firma?“ Pouze běžná zdvořilostní otázka, ale nečekají na ni běžnou zdvořilostní odpověď. Čím větší číslo, tím jste působivější, profesionálnější a vlivnější. „Ó, skvělé!“ řeknou vám na stovky zaměstnanců. Jste-li ovšem malá firma, řeknou něco jako: „No … to je skvělé.“ První věta je upřímně obdivná, druhá jen zdvořilostní.

Proč tohle všechno? Co má společného růst s podnikáním? Proč je rozpínání firmy vždy jedním z cílů? k čemu nám je, že budeme velcí, kromě růstu vlastního ega? (Měli byste ale hledat lepší odpověď než „úspory z rozsahu“.) Co je na tom špatného, najít si správnou velikost a zůstat na ní?

Copak takový Harvard nebo Oxford komentujeme slovy: „Kdyby se tak rozrůstali, zakládali nové pobočky, zaměstnali pár tisíc dalších profesorů a otevřeli fakulty po celém světě … pak by to byla vynikající škola.“ Samozřejmě že ne. Velikostí nepoměřujeme jejich hodnotu. Proč se tak tedy díváme na firmy?

Možná že správná velikost vaší firmy je jen pět lidí. Možná je to čtyřicet. Nebo je jich dvě stě. Anebo si třeba vystačíte jen vy sami s notebookem. Neplánujte velikost firmy předem. Můžete růst pomaleji a sledovat, co je správné – spousta firem zkrachuje proto, že nabírá spoustu zaměstnanců příliš brzo. A vyhýbejte se také rychlému nárazovému růstu – snadno tak můžete přeskočit vaši správnou velikost.

Být malý nemusí být jen krokem na cestě vzhůru. Být malý může být i samo za sebe dobrým cílem.

Všimli jste si taky, že zatímco malé firmy si přejí být větší, ty velké firmy naopak sní o větší činorodosti a ﬂexibilitě? A zapamatujte si, že jakmile se rozrostete, je opravdu těžké se zase zmenšit. Budete propouštět, pošramotíte si pověst a budete muset změnit celý svůj přístup k podnikání.

Škrábat se pořád nahoru vůbec nemusí být váš cíl. Nemluvíme přitom jen o počtu zaměstnanců. Totéž platí přece i pro různé výdaje, nájem, IT infrastrukturu, nábytek atd. Nic z toho nedostanete odněkud shůry. Prostě se musíte rozhodnout, jestli do toho jít, nebo ne. A pokud do toho půjdete, musíte počítat s novými starostmi. Když na sebe vezmete velké výdaje, budete se nutit do budování velké a složité firmy – jejíž provoz už je mnohem obtížnější a stresovější.

Nebojte se úmyslu budovat malou firmu. Každý, kdo vede udržitelný a ziskový podnik – ať už velký, nebo malý – může být na sebe pyšný.

Workoholismus

Naše kultura vyzdvihuje workoholiky. Slyšíme o lidech, kterým lampy svítí dlouho do noci. Táhnou nocovky a přespávají v kanceláři. Zničit se prací na nějakém projektu je považováno za čest. Žádné nasazení zkrátka není dostatečné.

Nejenže je workoholismus zbytečný, ale je dokonce hloupý. Když pracujete víc, neznamená to ještě, že jste svědomitější nebo že víc uděláte. Jenom to znamená, že víc pracujete.

Workoholismus nakonec přináší víc problémů, než kolik jich řeší. Především, pracovat takovým tempem je neudržitelné. Jakmile udeří syndrom vyhoření – a ten udeří – zasáhne o to tvrději.

Workoholikům také uniká to podstatné. Pokoušejí se vyřešit problémy hodinami další práce. Pokoušejí se svou intelektuální lenost nahradit hrubou silou. Výsledkem jsou pak nešikovná řešení.

Jsou dokonce mnohdy zodpovědní za krize. Nesnaží se přemýšlet, jak pracovat efektivněji, protože ve skutečnosti rádi pracují přesčas. Rádi se cítí jako hrdinové. Sami vytvářejí problémy (často ne úmyslně), jen aby mohli pracovat ještě víc.

U lidí, kteří v práci rozumně zůstávají kratší dobu, vyvolávají workoholici pocit, že jsou neschopní. To vede k pocitům viny a celkově špatné morálce. Přináší s sebou také syndrom „sezení v práci“ – lidé zůstávají v práci jen z povinnosti, i když už fakticky produktivní nejsou.

Pokud neděláte nic jiného než práci, ztratíte nejspíše dobrý úsudek. Dostanete se k pokřiveným hodnotám a rozhodnutím. Přestanete být schopni rozhodnout, co stojí za další úsilí a co už ne. Ke všemu se prostě unavíte. A těžko můžete unavení dělat dobrá rozhodnutí.

Nakonec workoholici ani nezvládnou víc než neworkoholici. Možná o sobě tvrdí, že jsou perfekcionisté, ale ve skutečnosti se jenom utápějí v nepodstatných detailech, místo aby šli na další úkol.

Workoholici zkrátka nejsou žádní hrdinové. Nedokážou čas zachránit, jenom ho spotřebovávají. Skutečný hrdina je už dávno doma, protože dokázal zvládnout svou práci rychleji.

Dost bylo „podnikatelů“

Teď ještě zahodíme slovo podnikatel. Je zastaralé a zatížené hromadou balastu. Páchne klubem pro vyvolené. Odvahu k založení vlastní firmy by měl mít každý a ne jenom příslušník nějakého výjimečného plemene, které samo sebe nazývá podnikateli.

Své firmy teď zakládá úplně nová kategorie lidí. Dosahují zisků, a přesto sami sebe nikdy nepovažují za podnikatele. Hodně z nich se dokonce nepovažuje za majitele nějaké firmy. Jenom dělají to, co je baví, dělají to sami na sebe a nechávají si za to zaplatit.

Nahraďme ono nabubřelé slovo něčím trochu pozemským. Místo podnikatelé říkejme iniciátoři[2]. Takovým iniciátorem je každý, kdo založí novou firmu. Nepotřebuje k tomu žádné MBA, žádný certifikát, značkový oblek, kufřík ani neobyčejnou lásku k riziku. Potřebuje jen nápad, trochu sebedůvěry a impulz, který to celé spustí.

ZAČÍNÁME

Zanechte po sobě stopu

Chcete-li dosáhnout velkého úspěchu, musíte cítit, že vybočujete z průměru. Tedy že uděláte smysluplnou díru do světa. Že jste součástí něčeho důležitého.