Seth Godin

NEPOSTRADATELNÍ

Buďte pilířem firmy

Copyright © Do You Zoom, Inc., 2010. All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Portfolio, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Podle anglického originálu Linchpin: are you indispensable? vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2011. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.

Přeložil Petr Miklica

Odpovědný redaktor Andrea Brázdová

Obálka Alexander Gutrai

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Redakční spolupráce Vít Šebor

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Tomáš Baránek, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-nepostradatelni-linchpin/]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

© Jan Melvil Publishing, 2011, 2019

ISBN 978-80-87270-13-4

Pro Helenu

BESTSELLERY SETHA GODINA:

Tribes (Klany)

Meatball Sundae (Karbanátek se šlehačkou)

The Dip (Pokles)

Small Is the New Big (Malé je nové velké)

All Marketers Are Liars (Všichni marketéři jsou lháři) *

Free Prize Inside! (Uvnitř výhra zdarma!)

The Big Red Fez (Velký červený fez)

Survival Is Not Enought (Jen přežít nestačí)

Unleashing the Ideavirus (Šíření ideaviru)

Permission Marketing (Svolený marketing) *

Purple Cow (Fialová kráva) *

E-KNIHY volně přístupné na internetu:

Knock Knock (Ťuk ťuk)

Who’s There (Kdo je tam?)

Everyone’s an Expert (Každý je expert)

The Bootstrapper’s Bible (Bible minipodnikatelů)

SETHŮV BLOG S VÍCE NEŽ 3 000 VOLNĚ PŘÍSTUPNÝMI ČLÁNKY:

www.SethGodin.com

OBSAH

PRVNÍ POHLED NA NEPOSTRADATELNÉ

Svět se (opět) změnil a laťka je nastavena výš než kdy předtím. V této chvíli čelíme revoluci se vším všudy – svět je jedna velká supersoutěž a k tomu patří i umění, dary, strach a naše schopnost být nepostradatelným přínosem pro oblast, na níž nám záleží. Nejste-li (dosud) nepostradatelní, je to tím, že jste se k tomu nerozhodli. Mým cílem je pomoci vám, abyste si uvědomili, že toto rozhodnutí záleží jen na vás.

Úvod

Nejste již ozubeným kolečkem bez tváře v soustrojí kapitalismu. Teď máte na výběr. Tato kniha hovoří o tom, že každý má k dispozici dvě cesty, a dozvídáme se z ní, proč se bráníme té méně používané (avšak lepší) možnosti.

Nový svět práce

Ušli jsme cestu od dvou týmů (vedení a pracovní síla) ke třetímu týmu, k nepostradatelným. To jsou lidé, kteří mají své vlastní výrobní prostředky, kteří dokážou něco změnit, vést nás a vytvářet mezi námi propojení. Zánik továren znamená, že celý systém, který jsme kolem nich vystavěli, je vzhůru nohama. Buď je to obrovská příležitost, nebo gigantický hrob. Tentokrát jde o příležitost přinést na trh vaše lepší já a dočkat se za to odměny.

Přemýšlejte o své volbě

A možnost volby tu je. Můžeme si vybrat, jestli se podřídíme strachu a systému, nebo jestli si vytyčíme vlastní cestu a vydáme se po ní vytvářet hodnoty. Vaším úkolem je přijít na to, jak tuto cestu vytyčit, protože právě o vytyčování této cesty tady jde.

Vsugerované pravdy: Jak jsme se k nim dostali

Podvod spočívá v tom, že vše, co jsme se dozvěděli ve škole a z médií, byl vymyšlený mýtus, povídačka stvořená k tomu, aby nás připravila na kariéru poddajného dělníka v místní továrně. Existence školy má svůj důvod, ale tím důvodem není to, co si možná myslíte.

Jak se stát pilířem firmy

Pilířem2 je člověk, který dokáže vstoupit do chaosu a nastolit řád, člověk, který umí vynalézat, navazovat kontakty, tvořit a dotahovat věci do konce. Každá instituce, která za něco stojí, má nepostradatelné lidi, kteří tímto způsobem vnášejí změny.

Je možné tvrdě pracovat v kanceláři?

Máte-li se stát nepostradatelnými, vyžaduje to obtížnou práci. Dřinu v tom nejlepším slova smyslu. To, že do práce vkládáte celé své já, že se zapojujete do řešení úkolů, vyžaduje vyspělost, ducha i osobní odvahu a musíte to dělat ze správného důvodu. Nepostradatelnými jsou géniové, umělci a dárci darů. Do práce vkládají lidský faktor, nenechávají si jej doma. Tvrdou prací není zvedání předmětů, házení lopatou nebo kopání základů. Tvrdá práce znamená, že jste natolik odvážní, abyste dokázali přinést změnu.

Odpor

Proč je to tedy tak obtížné? Může za to náš biologický základ. Hluboko uvnitř našeho mozku se nachází amygdala, ještěří mozek. Ten je připraven zničit vše, co mu připadá jako zdroj ohrožení, rizika nebo velkorysosti. Dokud nenazvete odpor pravým jménem, dokud ho nedokážete poznat a vypořádat se s ním, bude vás životem provázet frustrace.

Mocná kultura darů

Umění je dar. Skutečný dar, nikoliv součást pracovní smlouvy, nikoliv transakce, do které jste vstoupili s myšlenkou, co to na oplátku přinese vám. Kultura darů má na naší planetě dlouhou historii a pochopení toho, jak spojuje lidi, je důležitým krokem na cestě k nepostradatelnosti.

Itinerář neexistuje

Nepostradatelné pilíře nečekají na pokyny, ale místo toho samy vymýšlejí, co dál dělat. Pokud máte zaměstnání, kde vám někdo říká, co budete v příštím okamžiku dělat, právě jste vzdali svou šanci na vytvoření velkých hodnot.

Vyberte si

Jestliže je hodnota vytvářena na základě toho, co se rozhodnete dělat (jako protiklad k tomu, co vám bylo předurčeno dělat), pak východiskem k tomu, abyste se stali pilířem, je volba. Rozhodnutí překonat úzkost spojenou s vedením a s navazováním kontaktů je volba, k níž se odhodlají jen někteří.

Kontaktní kultura

Pilíře nepracují ve vzduchoprázdnu. Vaše osobnost i postoje jsou důležitější než skutečný produkt práce, který vytváříte, protože nepostradatelná práce je taková, při níž jste propojeni s ostatními.

Sedm dovedností nepostradatelných

Co je zapotřebí, abychom byli nepostradatelní, abychom byli tím, bez něhož se ostatní neobejdou?

Když to nefunguje

Neexistují záruky, že trh uvítá vaše nápady (vaše umění). A když k tomuto propojení skutečně nedojde, není slepá vytrvalost vždy tím nejlepším přístupem.

Shrnutí

Dnes nastal okamžik zlomu, chvíle, která přichází jednou za život, a vy se v ní máte rozhodnout. Každý den se lidé jako vy rozhodují, že se vydají po té méně prošlápnuté cestě, té, na níž se mohou rozhodovat a něco změnit. Ukazuje se, že tato cesta nejenže umožňuje naplnění našeho potenciálu v pracovním i osobním životě, ale je i přesně tím, co si trh žádá. Místo toho, abychom se snažili zavděčit se vedení v rámci dlouhodobé strategie, v níž chceme pro sebe získat víc a mít větší jistoty, máme příležitost vytyčit si výraznou vizi pro vlastní budoucnost a skutečně ji uvést v život. Tento nový sen nemá nic společného s poslušností, ale s vizí a nasazením.

Poděkování

Bibliografie

ÚVOD

Jste génius

Je-li géniem člověk s mimořádnými schopnostmi a prozíravostí, jež mu umožňují nalézat na první pohled nikoliv patrná řešení problémů, není třeba mít Nobelovu cenu, abyste se géniem stali též. Génius se podívá na problém, před kterým se ostatní zarazili, a jeho vyřešením znovu uvede svět do pohybu.

Otázka tedy zní: Už jste někdy něco takového udělali?

Už jste někdy objevili zkratku, kterou ostatní neobjevili?

Vyřešili jste problém, který komplikoval život vaší rodině?

Odhalili jste postup, který přispěl k fungování něčeho, co do té doby nefungovalo?

Navázali jste osobní kontakt s někým, s kým se nikdo jiný nedokázal spojit?

Alespoň jednou?

Člověk není géniem nepřetržitě. Einstein měl každý den cestou z práce problém najít vlastní dům. Ale občas je géniem každý z nás.

Je tragické, že společnost (vaše škola, váš šéf, vaše vláda, vaše rodina) staví genialitu kamsi na okraj. Problémem naší kultury je ono faustovské břemeno, to jest výměna geniality a uměleckých schopností za zdánlivou stabilitu.

Realita

Jednou si jeden cestující v kupé první třídy ve španělském vlaku ke své velké radosti povšiml, že sedí vedle Pabla Picassa. I sebral veškerou odvahu, otočil se k mistrovi a pravil: „Seňore Picasso, jste velký umělec, ale proč je veškeré vaše umění, veškeré moderní umění, tak pokroucené? Proč místo těch deformací nekreslíte skutečnost?“

Picasso na okamžik zaváhal a pak opáčil: „A jak podle vás ta realita vypadá?“

Muž popadl náprsní tašku a vytáhl z ní fotografii manželky. „Třeba takhle. To je moje žena.“

Picasso vzal fotografii, podíval se na ni a ušklíbl se. „Opravdu? Je velmi malá. A také plochá.“

Tato kniha je o lásce a umění a změně a strachu. Je o překonávání spiknutí několika generací, jehož cílem je podkopávat vaši tvořivost a houževnatost. Je o schopnosti vést a něco dokázat a také o úspěchu. Před deseti lety bych tuto knihu nedokázal napsat, protože před deseti lety po nás ekonomika chtěla, abychom nevyčnívali. Za nevyčnívání nám bylo dobře zaplaceno, a kdo nevyčníval, o toho bylo dobře postaráno. Dnes, ať už se nám to líbí, nebo ne, od nás chce svět něco jiného. Musíme usilovně přemýšlet o tom, jak dnes vypadá realita.

Co kdybyste se naučili jinak se dívat, jinak rozdávat, jinak si vydělávat na živobytí? A co kdybyste se to naučili, aniž byste opustili své zaměstnání?

Toto není kniha pro vlasaté šílence, které vaše firma schovává někde v koutě. Je to kniha pro vás, vašeho šéfa a vaše zaměstnance, protože ta nejlepší budoucnost, která na nás čeká, je ta budoucnost, v níž formujete své skutečné já a odevzdáváte tu nejlepší práci. Co vy na to?

Jedno vám slíbit mohu: svět, který na vás čeká (stejně jako tato kniha) není ani příliš malý, ani příliš plochý.

Tentokrát je to osobní

Toto je osobní manifest, úpěnlivá prosba, kterou k vám vznáším. V této chvíli se nezaměřuji na vnější aspekty, na taktiku, kterou používají organizace za účelem tvorby skvělých produktů nebo šíření důležitých myšlenek. Tato kniha je jiná. Je o volbě a o vašem životě. Tato volba od vás nevyžaduje, abyste opustili své zaměstnání, avšak přinutí vás, abyste o svém zaměstnání znovu přemýšleli.

Systém, v němž jsme vyrůstali, je v rozkladu. Praská ve švech a spousta lidí, na kterých mi záleží, se trápí, protože nefunguje to, co si mysleli, že fungovat bude. Každý den se setkávám s lidmi, kteří toho mají tolik co dát, ale jsou tak zatlačeni do kouta nebo vyděšeni, že si to nechávají pro sebe. Stali se oběťmi lapenými v pasti necitlivého systému, který je využívá a degraduje.

Nastal čas přestat si stěžovat na systém a nakreslit si vlastní mapu.

Nespokojujte se s tím, co je dost dobré, ale začněte vytvářet dílo, které dává smysl. Přestaňte se ptát, co z toho budete mít, a začněte ze sebe vydávat dary, které změní lidi. Tehdy – a jenom tehdy – dosáhnete rozkvětu svého potenciálu.

Po stovky let bylo lidstvo balamuceno, podváděno a byl mu vymýván mozek tak, aby jednotlivci nevyčnívali, dodržovali instrukce a odváděli každodenní práci za každodenní mzdu. Nastal konec této éry a bylo na čase.

Máte v sobě něco úžasného, můžete obohatit druhé něčím hodnotným a dílo, které vytváříte, je skvostné. Dokážete to jen vy a musíte to dokázat. Věřím, že v sobě najdete sílu a zvolíte si cestu změny.

Rozhodněte se

Mým cílem je přesvědčit vás, že máte příležitost, šanci podstatně změnit svůj život k lepšímu. Ne tím, že budete dělat něco, co je jednoduché nebo k čemu jste byli vyškoleni, ale že pochopíte, jak se pravidla našeho světa od základu změnila, a využijete tohoto okamžiku k tomu, aby se z vás stal někdo, koho svět bude považovat za nepostradatelného.

Začíná to jednoduchým rozhodnutím.

Vím, že to dokážete, a doufám, že to uděláte. A jakmile se to stane – pokud se to stane – doufám, že tuto myšlenku předáte dál, někomu, na kom vám záleží.

Výhodná nabídka: Postaráme se o vás

Toto je nabídka, na kterou kdysi přistoupili naši rodiče:

Náš svět je plný továren. Továren, které vyrábějí různé hračičky a pojištění a webové stránky, továren, které vyrábějí filmy a starají se o nemocné lidi a zvedají za nás telefony. Tyto továrny potřebují dělníky.

Pokud se naučíte, jak být jedním z těchto dělníků, pokud budete ve škole dávat pozor, dodržovat pokyny, budete všude chodit včas a usilovně se snažit, pak se postaráme i my o vás. Nebudete muset být vynikající ani tvořivý, ani příliš riskovat.

Zaplatíme vám spoustu peněz, poskytneme zdravotní pojištění a nabídneme vám jistotu zaměstnání. Budeme si vás hýčkat, anebo se o vás alespoň postaráme.

Je to velmi výhodná nabídka.

Tak lákavá, že jsme ji celé století vítali. Nastavili jsme naše školy a naše systémy a naše státní uspořádání tak, aby tuto výhodnou nabídku podporovaly.

Fungovalo to. Postaraly se o nás prosperující firmy. Postaraly se o nás učitelské odbory. Postaral se o nás poštovní úřad i místní maloobchod. Dodržovali jsme instrukce, vymývali jsme lahve, chodili jsme všude včas, a na oplátku jsme dostávali to, čeho nám bylo třeba. To byl ten americký sen. Po dlouhou dobu to fungovalo.

Ale tváří v tvář konkurenci a technologiím se výhodná nabídka rozpadla.

Růst počtu pracovních míst v lepším případě stagnuje.

Mzdy jsou v mnoha oborech v negativním cyklu.

Střední třída je v pasti, která v minulosti neměla obdoby, a budoucnost se zdá být neutěšená. O lidi se už nikdo nestará – s důchody je konec, důchodové spoření je v rozkladu a je těžké se rozhodnout, kudy se dát dál. Můžete být třeba tvrdě pracující sekretářka, žena s dobrou znalostí instituce, osoba, která toho hodně obětovala a zaslouží si jistotu a respekt. A i když si tyto věci možná zasluhujete, vaše definitiva v úřadu není zárukou, že se vám jich bude dostávat.

Najednou, zničehonic systém vypadá tak, jako by poslušný pracující naletěl na nějakou podvodnou smlouvu. Vzdělané, tvrdě pracující masy stále dělají, co se jim řekne, ale už dál nedostávají to, co si zasluhují.

Tato situace nabízí úžasnou příležitost.

Ano, je to příležitost. Příležitost skutečně si vychutnat to, co děláte, přinést něco nového svým kolegům i zákazníkům a uvolnit génia, který se ve vás po celá léta skrýval.

Je zbytečné se usilovně snažit, aby byla obnovena výhodná nabídka, jejímž předmětem je péče o vaši osobu. Nabídka je pryč – nemá smysl kvůli tomu lkát a ani stěžování k ničemu nepovede. Teď je tu nová nabídka, ve které se talent a tvořivost a umění dočkají většího uznání než poslušnost.

Kde se bere úspěch?

Každý den šéfové, zákazníci i investoři činí těžká rozhodnutí: koho podpořit a koho eliminovat, kde ubrat a koho se zbavit.

V uplynulých dvaceti letech jsem prostudoval osmnáct variant této jednoduché otázky. Zde jsou některé z nich:

Proč některá taktika funguje lépe než jiná? Proč jsou někteří zaměstnanci mnohem produktivnější než ostatní? Proč některé organizace na bouřlivých trzích chřadnou a upadají, zatímco jiným se daří? Jak to, že některé myšlenky se šíří na všechny strany, zatímco jiných si nikdo nevšímá?

Tato kniha je mou odpovědí.

Kde se bere průměrnost?

Pochází ze dvou míst:

Škola i systém vás vymýváním mozků přesvědčily, že vaším úkolem je odvádět práci a dodržovat pokyny. Jenže to už dnes neplatí.

Každý má uvnitř hlavy hlas, který je nazlobený a který má strach. Je to hlas odporu – vašeho ještěřího mozku – a ten chce, abyste byli průměrní (a v bezpečí).

Jestli se vám nedaří tak dobře, jak jste doufali, bude to možná proto, že se pravidla hry změnila a nikdo vám to neřekl.

Tato pravidla byla napsána před více než sto lety, dlouho fungovala, ale s tím je konec. Naučit se nová pravidla vám potrvá možná déle než pár minut, ale stojí to za to.

Rozvoj nepostradatelnosti

Nenarodili jste se, aby z vás bylo kolečko v obrovském industriálním soukolí. Byli jste ale vyškoleni k tomu, aby se z vás toto kolečko stalo.

Máte však k dispozici alternativu. Stát se pilířem je postupný proces, stezka, na níž rozvíjíte charakteristické znaky, které vás činí nepostradatelnými. K tomuto účelu se můžete vytrénovat. První krok je tím nejobtížnějším, při tomto kroku zjistíte, že jde o dovednost, a stejně jako u všech dalších dovedností se v ní můžete (a budete) zlepšovat. Každý den, zaměříte-li se na svůj talent, umění a kontakty, které jsou pro pilíř charakteristické, budete o něco méně postradatelní.

Neztotožňujte se s industriálním modelem. Nejste jedním z nesčíslných, vzájemně zaměnitelných kousíčků, ale jedinečná lidská bytost, a máte-li co říct, řekněte to a mějte ze sebe hezký pocit, až se budete učit říct to ještě líp.

David Mamet

NOVÝ SVĚT PRÁCE

Jsme obklopeni úředníčky, zapisovateli poznámek, puntičkáři lpícími na doslovnosti, lidmi bez schopnosti improvizace, pracovníky, kteří se od pondělí těší na víkend, lidmi, kteří na vše potřebují návod, a ustrašenými zaměstnanci.

Problém je v tom, že úředníčci, zapisovatelé poznámek, puntičkáři lpící na doslovnosti, lidé bez schopnosti improvizace, pracovníci, kteří se od pondělí těší na víkend, lidé, kteří na vše potřebují návod, i ustrašení zaměstnanci trpí. Trpí, protože jsou přehlíženi, špatně zaplaceni, propouštěni ze zaměstnání a ve stresu.

Z první kapitoly knihy Adama Smitha Bohatství národů je jasné, že aby společnosti prorazily, musejí si výrobu zboží rozvrhnout na malé úkoly, úkoly, které budou srozumitelné špatně placeným lidem dodržujícím jednoduché pokyny. Smith píše o tom, jak neuvěřitelně výkonná je továrna na špendlíky ve srovnání s několika řemeslníky, kteří vyrábějí špendlíky ručně. Proč si najímat mimořádně talentovaného výrobce špendlíků, když deset mírně vyškolených dělníků z továrny na špendlíky, kteří používají stroj a spolupracují, dokáže vyrobit tisíckrát víc špendlíků mnohem rychleji, než jedna osamělá, talentovaná osoba?

Po téměř tři sta let to tímto způsobem fungovalo. Majitelé továren chtěli poslušná, špatně placená a nahraditelná kolečka do svých výkonných strojů. Továrny vytvořily produktivitu a produktivita vytvářela zisky. Dokud to fungovalo, bylo to příjemné (pro vlastníky továren).

Ve společnosti to vře, protože v časech změn jsou úředníčci, zapisovatelé poznámek, puntičkáři lpící na doslovnosti, lidé bez schopnosti improvizace, pracovníci, kteří se od pondělí těší na víkend, lidé, kteří na vše potřebují návod, i ustrašení zaměstnanci těmi posledními, které potřebujete mít ve svém týmu. Pokud nevíte, kudy dál, poslušné masy vám příliš nepomohou.

To, co chceme, co potřebujeme, co musíme mít, jsou nepostradatelné lidské bytosti. Potřebujeme originální myslitele, provokatéry a lidi, kterým o něco jde. Potřebujeme obchodníky, kteří umějí vést, prodejce, kteří umějí riskovat a navazovat kontakty s lidmi, zapálené iniciátory změn, kteří jsou ochotni postavit se mimo hlavní proud, je-li to pro ně nezbytné, aby dosáhli svého cíle. Některé organizace si to ještě neuvědomily, nebo to ještě neformulovaly, ale potřebujeme umělce.

Umělci jsou lidé, jejichž talent jim umožňuje nalézt novou odpověď, nové kontakty, případně nový způsob, jak něčeho dosáhnout.

Můžete jimi být i vy.

Kde jste byli, když se měnil svět?

Vyrůstal jsem ve světě, kde lidé dělali to, co se jim řeklo. Dodržoval jsem pokyny, našel si práci, vydělával na živobytí a tím to končilo.

Dnes žijeme ve světě, kde dodržování pravidel už nepřináší radost ani zisk. Outsourcing a automatizace a nový marketing ztrestají každého, kdo je jenom dobrý, jenom poslušný a jenom spolehlivý. Nezáleží na tom, jste-li svatební fotograf nebo pojišťovací agent – pro člověka již práce není přímou cestou k uspokojení.

Továrna – tento systém, kde se organizovaná práce setkává s dlouhodobým kapitálem, nástroji na zlepšování produktivity a spekulativními nástroji – je v rozkladu. Ohio i Michigan přišly o své „skutečné“ továrny, stejně tak se rozpadly i závody v oblasti služeb. Ještě horší ale je, že nízkoriziková a vysoce stabilní pracovní místa, po nichž toužily tři čtvrtiny z nás, se přeměnila ve slepé uličky přinášející rozčarování a neúměrné riziko.

Podstata problému: pracující střední třída trpí. Mzdy stagnují, jistota zaměstnání je pro většinu lidí hudbou minulosti a stres narůstá závratným tempem. Není kam utéct a zjevně ani není kam se schovat.

Příčinou utrpení je touha organizací přeměnit zaměstnance v nahraditelná kolečka v obrovském stroji. Čím snáze lze lidi nahradit, tím méně je nutné jim platit. A dosud se pracující sami podíleli na tom, že se z nich stala komodita.

Toto je vaše příležitost. Nepostradatelný zaměstnanec vnáší do své organizace lidský faktor, kontakty i umění. Je to klíčový hráč, člověk, bez kterého je život těžší, osoba, kolem níž lze něco vystavět.

Odmítejte ronit slzy nad ekonomikou a přinuťte se vzít na vědomí, že pracovní místo v továrně už není. Místo toho rozpoznejte svou šanci stát se nepostradatelným, vysoce žádaným a jedinečným. Jestliže fialová kráva je výrobek, o kterém stojí za to mluvit, nepostradatelný zaměstnanec – já ho nazývám pilířem – je osobou, kterou má smysl si vyhledat a udržet.

Děkujeme, že nás chráníte před vlastním strachem

Jak bylo možné vymýt mozky miliardám lidí tak, aby se vytratil jejich talent, aby se vzdali svých snů a aby se smířili s myšlenkou, že jsou pouhými zaměstnanci v továrně, kteří dodržují pokyny?

Částečně šlo o ekonomické důvody, o tom není pochyb. Práce v továrně poskytovala průměrným lidem s malými sny příležitost dosáhnout významné změny v životní úrovni. Jako bonus dostali ke svému novému bohatství penzi, jistotu zaměstnání a dokonce zdravotní pojištění.

Ale nevěřím, že je to dostačující vysvětlení přijetí tohoto životního stylu masami. Nejvíc na ně zřejmě zapůsobil následující slib: Dodržujte tyto pokyny a nebudete muset přemýšlet. Dělejte svou práci a nebudete muset nést odpovědnost za rozhodování. A co je hlavní – nebudete muset při práci používat svého génia.

V každém podniku v každé zemi na světě lidé čekají, až se jim řekne, co mají dělat. Jistě, spousta z nás předstírá, že by raději měla věci pod kontrolou, disponovala pravomocemi a vnášela do práce své lidské kvality. Ale když pak dostane byť jen poloviční příležitost, během okamžiku se jí vzdá.

Stejně jako vyděšení občané dychtiví učinit cokoliv, co jim despota řekne, vzdáváme se vlastní svobody a odpovědnosti výměnou za jistotu plynoucí z toho, že se nám řekne, co máme dělat.

Viděl jsem to na středních školách v Akronu, v Bangalore, v Londýně i při rozjezdech nových podniků. Lidé chtějí slyšet, co mají dělat, protože se bojí (přímo jsou ochromeni), že to budou muset vymyslet sami.

Proto akceptujeme tyto podmínky. Souhlasíme, že budeme vykonávat zaměstnání a výměnou za to dostaneme řadu instrukcí. A po stovky let, kdy uvedené vedlo ke zvyšování životní úrovně, nám to připadalo jako výborné řešení.

PSNP (podíl snadno nahraditelných pracovníků)

V éře továren bylo cílem dosáhnout nejvyššího PSNP. Zamyslete se nad tím. Jestliže dokážete snadno nahradit většinu svých pracovníků, můžete jim platit méně. Čím méně jim platíte, tím více peněz vyděláváte. Městské noviny, například, mohou mít čtyři sta zaměstnanců, ale pouze pár desítek obchodníků a sloupkařů bude obtížné v krátkém čase nahradit. Prospěšné tedy bylo bránit systém, nikoliv lidi.

Proto jsme vytvořili obrovské organizace (politické strany, neziskové organizace, školy, korporace) a zaplnili je snadno nahraditelnými pracovníky. Odbory se naprosto správně bránily, protože viděly koordinovanou akci jako jediný způsob, jak předejít tomu, aby se z lidí staly položky. Ironií osudu pracovní předpisy, které vytvořily, celý problém pouze zjitřily – postavily každého odboráře na roveň stejně dobrému jinému odboráři.

Pravidlo obyčejných lidí

Jedna z nejoblíbenějších knih, které kdy byly napsány o budování podniku, se nazývá Podnikatelský mýtus. Poslechněte si, co o dokonalém modelu podniku říká její autor, Michael E. Gerber:

Model budou provozovat lidé s nejnižší možnou úrovní dovedností

Ano, řekl jsem nejnižší možnou úrovní dovedností. Protože jestliže váš model bude závislý na vysoce kvalifikovaných lidech, pak bude nemožné vytvořit jeho kopii. Takovíto lidé jsou na trhu velmi ceněni. Současně jsou i drazí, to navýší cenu, kterou budete za svůj produkt muset účtovat.

Model podniku by měl být takový, aby zaměstnanci potřebovali nejnižší možnou úroveň nezbytných dovedností pro plnění funkcí, do nichž je každý zařazen. Právnická firma by měla mít právníky a lékařská firma by si měla najímat lékaře. Ale nepotřebujete skvělé právníky ani lékaře. Potřebujete vytvořit ten nejlepší systém, jehož prostřednictvím lze dobré právníky i lékaře přimět k odvádění skvělých výsledků.

Tohle jsem si nevymyslel. Chtěl tím říct, že toužíme po uniformním podniku, který dokáže rychle růst, aniž by bylo zapotřebí vyhledávat, hýčkat si a udržet lidi s talentem, vytvářet pilíře. Tuto myšlenku pak rozvádí dál v Pravidlech obyčejných lidí.

A zde se nachází problém, který jste již tušili. Pokud vytvoříte svou firmu tak, aby bylo možné tvořit kopie, pak ty kopie nebudete vytvářet vy. Vytvoří je druzí. Pokud si vytvoříte firmu prošpikovanou pravidly a podpisy, které jsou vytvořeny tak, aby bylo možné najímat levné lidi, budete muset vytvářet produkt bez dotyku lidskosti, bez personalizace, bez napojení. To znamená, že abyste obstáli v konkurenci, budete muset snížit ceny. To bude mít za následek, že půjdete ke dnu.

Zatímco nepostradatelné firmy budou šplhat vzhůru.

Těžké časy v Queensu

Hector to měl těžké. Těžší než ostatní.

Každé ráno stál na rohu ulice v Queensu vedle železářství naproti thajské restauraci. Hector postával poblíž svých šesti největších konkurentů a čekal na práci.

Pomalu tu zastavuje dodávka. Za volantem sedí podnikatel a vyhlíží dělníky, námezdní denní síly. Ví, že tu na něj budou každý den na rohu čekat. Stahuje okénko a nabízí minimální mzdu. Což je za tuto práci hodně.

Všichni dělníci se zdají být stejní. Jsou zachumlaní, aby se chránili před chladem, a jsou ochotni pracovat za málo. Vybírá tedy tři a odjíždí pryč.

Hector zůstal na rohu, v zimě. Možná dnes přijede ještě někdo jiný. Možná ne.

Je jedním z mnoha, nahraditelný produkt, nikdo ho nechce. Zaměstnavatel nevynaložil čas ani úsilí na to, aby si ho vybral, protože na tom skutečně nezáleželo. Potřeboval levnou fyzickou pracovní sílu a dostal ji. Potřeboval poslušné dělníky, kteří budou schopni plnit jednoduché instrukce, a ti tu byli.

A Hector nemá nic. Hector odešel domů, tak jako mnohokrát předtím, s prázdnýma rukama.

Váš roh ulice

Nechceme se ztotožňovat s Hectorovým příběhem, protože je znepokojivý.

Každý podnik z velké části připomíná Hectora. Každý podnik stojí vedle spousty jiných podniků a všechny usilují o to, aby byly jako ten druhý, ale možná o trochu lepší. Každý podnik čeká, až se objeví další zákazník a vybere si jejich firmu.

A samozřejmě že tu a tam si konkrétní firmu vybere nový potenciální zákazník. Najde si ji nebo k ní pojme důvěru nebo již přichází s doporučením. Ale stále víc a víc (a po většinu času) dělá přesně totéž, co dělal zaměstnavatel v Queensu. Vybere si nejlevnější. V tom jsou všichni stejní.

A vy? Váš životopis leží v hromadě vedle spousty dalších životopisů, přičemž každý se snaží nevyčnívat a vyhovět požadavkům. Vaše kancelářská kóje je vedle ostatních kancelářských kójí, jsou jedna jako druhá. Vaše vizitka a oblek a přístup k problémům – to vše je vytvořeno tak, abyste nevyčnívali. Hlavu máte skloněnou, tvrdě pracujete a doufáte, že si vás někdo vybere.

Připomíná mi to Hectora. Je to nepříjemné, ale je to tak. Lidé, o nichž doufáte, že si vás najmou, že od vás něco koupí, že vás budou podporovat a že s vámi navážou kontakt, mají více možností a méně času než kdy předtím.

Jak společnosti vydělávají (jsou zvyklé vydělávat) peníze

Rozdíl mezi tím, jak je zaměstnanec placen, a tím, jakou hodnotu vytváří, vede k zisku. Pokud pracovník veškerou vytvořenou hodnotu dostane zpět ve své mzdě, nevytváří se zisk.

V důsledku toho investoři toužící maximalizovat kapitálový zisk dlouho hledali způsob, jak přeměnit osoby pobírající nízkou mzdu v tvůrce produktů s vysokou hodnotou. Dáme-li člověku, který vydělává pět dolarů na den, výkonný stroj, dobře fungující montážní linku a podrobný manuál, pak bychom měli být schopni vydělávat pětkrát nebo dvacetkrát nebo tisíckrát víc, než zaplatíme lidem za práci.

Cílem je tedy najmout si co nejvíc poslušných a kvalifikovaných pracovníků. Dokážete-li využít vlastní produktivity k tomu, abyste měli každý den pět dolarů zisku na každý dolar, který vyplatíte na mzdách, máte vyhráno. Když se vám to podaří při milionu zaměstnanců, tak jste za vodou.

V čem je problém?

Někdo jiný bude lepší než vy a najme si levné a konkurenceschopné síly. Může přesunout práci do zahraničí nebo nakoupit víc strojů nebo je prostě progresivnější než vy.

V čem je další problém?

Spotřebitelé se nesmiřují s levnými komoditami. Touží po něčem výjimečném, pozoruhodném, po lidském přístupu. Samozřejmě s tím nejlevnějším můžete na chvíli uspět, ale místo na trhu si vydobudete lidskostí a schopností vést. Samozřejmě že kupující mohou sehnat potraviny levněji než ve specializovaném řetězci na kvalitní zeleninu, víno a potravinářské produkty Trader Joe. Ale přesto Trader Joe roste, díky kombinaci nadšených zaměstnanců, kvalitních produktů a příjemného prostředí, což lidi motivuje přicházet znovu a znovu. Dokonce i ty, kteří se snaží ušetřit.

Levné strategii se těžko konkuruje, proto je jedinou možností, jak uspět, přidaná hodnota prostřednictvím rozšíření sítě a poskytnutí prostoru pracovníkům, které nebudeme nutit, aby předstírali, že jsou stroje. Přelétavost spotřebitelů, kteří jdou po cenách, je pro mnoho společností špatnou zprávou. Společnosti, které se snažily být levné za každou cenu, teď musejí přemýšlet, jak dosáhnout zisku navzdory drahým, výjimečným a neposlušným zaměstnancům.

Existují jenom dvě možnosti. Být obyčejnější, průměrnější a levnější. Nebo být lepší díky vyšší rychlosti, větší výjimečnosti a lidskosti.

Století zaměnitelné a nahraditelné pracovní síly

Je to více než sto let, co vůdci naší společnosti začali budovat systém, který je nyní zakořeněn natolik, že podle většiny lidí tady byl vždy a bude napořád.

Fungujeme nadále, jako kdyby zde tento systém byl, ale každý den, kdy tak činíme, je promarněný, přicházíme o peníze a unikají nám příležitosti. Měli bychom si uvědomit důvod. Systém, ve kterém jsme vyrostli, je založen na jednoduchém vzorci: Dělejte svou práci. Choďte včas. Pracujte tvrdě. Poslouchejte šéfa. Neflákejte se. Buďte součástí systému. Dočkáte se odměny.

To je podvod. Silný výraz, ale pravdivý. Podvádějí vás. Vyměnili jste léta svého života za to, že jste se stali součástí obrovského podvodu, ze kterého rozhodně nevyjdete jako vítězové.

Jestliže hrajete tuto hru, není divu, že jste rozčarováni. Tato hra je u konce.

Tam, kde vám někdo přesně říká, co máte dělat, již nejsou žádná skvělá pracovní místa.

(Poslední kapka: Zákon Mechanického Turka) 3

Zákon zní takto: Jakýkoliv projekt, bude-li rozložen na dostatečně malé, předvídatelné části, může být dokončen za částku, jež se výrazně blíží nule.

Jimmy Wales vedl malý tým při tvorbě Wikipedie, která porazila největší encyklopedie všech dob. A téměř všichni pracovali zadarmo.

Encyclopaedia Britannica se zrodila v roce 1770 a udržuje ji tým více než stovky editorů na plný úvazek. Za více než 250 let stála její tvorba a údržba více než sto milionů dolarů.

Wikipedia na druhou stranu je mnohem větší, mnohem oblíbenější a podstatně více aktualizovaná, přičemž byla vytvořena téměř zadarmo. To by jednotlivec nikdy nedokázal. Vlastně ani tisícičlenný tým. Ale rozdělením přípravy článků na miliony projektů o délce jedné věty nebo jednoho odstavce Wikipedia využila výhody zákona Mechanického Turka. Místo toho, aby spoléhala na hrstku dobře placených lidí, kteří se označují za profesionály, těží Wikipedia z využívání volně koordinované práce milionů informovaných lidí, z nichž každý je šťasten, že může přispět svým malým kouskem k celku.

Původní Mechanický Turek byl šachový „počítač“ vytvořený ve stejném roce, kdy byla založena Encyclopaedia Britannica. Turka vynalezl Wolfgang von Kempelen a ve skutečnosti to nebyl vůbec žádný počítač, ale spíše bedna, v níž se ukrýval malý člověk. Člověk, který se za počítač jen vydával.

Amazon.com se chopili myšlenky člověka uvnitř počítače a vytvořili službu, která nese stejný název. Osoba nebo firma mohou zadat na webové stránce Mechanického Turka úkol a armáda neviditelných lidí se do něj pustí, přičemž zvládnou úkol, který by byl pro jednoho člověka děsivý, a to bez osobního kontaktu a za velmi málo peněz. Tito tvrdě pracující lidé jsou jako ten malý človíček uvnitř šachového počítače: nevidíte je, ale odvádějí veškerou práci.

Například John Jantsch vzal rozhovor, který se mnou udělal (asi čtyřicet minut audiozáznamu), a umístil jej na stránku, která používá Turka jako svou pracovní sílu. Jen za pár dolarů tato stránka nahrávku převzala, rozporcovala ji na malé kousíčky a odeslala je anonymním pracovníkům, kteří své malé úseky přepsali. Za necelé tři hodiny bylo vše pospojováno a přepis se vrátil Johnovi.

Místo, aby za přepis zaplatil běžnou sazbu dvou dolarů za minutu (tedy osmdesát dolarů), služby jako Casting Words provedou přepis za méně než padesát centů za minutu s pomocí Turka. Zaplatí svým pracovníkům (z nichž všichni ovládají angličtinu, umějí psát a mají počítač s internetovým připojením) asi devatenáct centů za každou přepsanou minutu. Myslím, že když přihlédneme k veškeré vynaložené práci, budou to takové dva dolary za hodinu. A přepisovatelů není nedostatek. Projekt za osmdesát dolarů se stává projektem za patnáct dolarů, pokud si jej necháte zpracovat Mechanickým Turkem. Náklady se sníží o 70 procent a výrazně se navýší rychlost.

Internet změnil práci pro bílé límečky v něco jako stavění egyptské pyramidy. Nikdo by nedokázal vytvořit celek, ale každý může přidat svou cihličku.

A teď přijde to nejstrašnější: někteří šéfové chtějí od svých zaměstnanců (od vás?), aby se z nich stali další Mechaničtí Turkové. Je tohle vaše vysněná práce?

(Cesta k zaměnitelnosti)

V roce 1765 francouzský generál Jean-Baptiste Gribeauval zahájil naši nekonečnou cestu k vzájemně zaměnitelným součástkám. Dokázal, že bude-li mít francouzská armáda muškety se součástkami, které budou fungovat při přenosu na jinou zbraň, náklady na opravy a dokonce i na výrobu pušek poklesnou.

Do té doby byly součástky na každém zařízení, stroji i zbrani montovány do jednoho celku ručně. Šroub nezapadal do žádné matice, jen do té, pro kterou byl vyroben. Spoušť zbraně nezapadala do otvoru pro spoušť u jiné zbraně, jen u té, k níž patřila. Hlaveň nezapadala do jiné pažby než do té, v níž byla uchycena. Jinými slovy: každá puška byla vyrobena a sestavena na zakázku.

Thomas Jefferson se setkal s Gribeauvalem a jeho pobočníkem Honoré Blancem v Paříži a tvrdě prosazoval tuto myšlenku ve Spojených státech. Když Eli Whitney dostal zakázku na výrobu deseti tisíc pušek pro federální vládu, velká část projektu spočívala v tom, aby vymyslel, jak udělat tyto části vzájemně zaměnitelnými.

Celá desetiletí se zbrojíři na Severovýchodě snažili s vysokými náklady vyvinout technologii, jejímž výsledkem by byly standardizované součástky pro pušky. Pomalu to začínalo docházet i jiným odvětvím. Ještě v roce 1885 se vyráběly šicí stroje Singer, zřejmě nejdokonalejší zařízení vyrobená ve Spojených státech ve větším množství, které byly v podstatě na zakázku, protože žádný nebyl schopen fungovat se součástkou z jiného stroje.

To všechno změnil Henry Ford. Jeho rozvoj (a propagace) masové výroby znamenala, že automobily mohly být vyráběny v obrovském množství a za velmi nízkých nákladů. Kapitalismus objevil svůj svatý grál. Během dvou let náběhu Fordova systému se produktivita v některých Fordových závodech zvýšila o 400 i více procent.

Základem každé masové výroby je zaměnitelnost každé části. Čas, prostor, lidé, pohyb, peníze a materiál – to vše teď bylo efektivnější, protože každý kousek byl předvídatelný a oddělený. Fordovou disciplínou bylo nechat si ujít krátkodobý zisk výměnou za neustálé hledání vzájemné zaměnitelnosti a nepřetržitou standardizaci.

Z toho vyplývá, že jakmile odstraníte kvalifikovaného dělníka, mistra, výrobce dílů na zakázku, pak též ušetříte peníze na mzdách a dokážete vybudovat společnost, která může snadno růst. Jinými slovy: nejprve máte zaměnitelné součástky, potom máte zaměnitelné pracovníky. Do roku 1925 byla forma odlita. Cílem bylo najímat co nejméně kvalifikované dělníky za co možná nejnižší mzdy. Dělat cokoliv jiného by byla finanční sebevražda.

Pro takovýto pracovní trh jsme školeni.

Stál systém vždy na poslušnosti?

Představte si hromádku 400 pětadvaceticentových mincí zvaných čtvrťák. Každý čtvrťák představuje 250 let lidské kultury a celá hromádka symbolizuje 100 000 let, po něž se lidé organizují v kmenech. Vezměte z této hromady horní čtvrťák. Tento čtvrťák připomíná, kolik let se společnost otáčí kolem továren a pracovních míst a světa takového, jak jej dnes vnímáme. Těch zbylých 399 mincí představuje velmi rozdílný pohled na obchod, ekonomiku i kulturu. Náš současný pohled může být novým normativem, avšak ten starý tu byl velmi dlouho.

Dnes sdělíte rodině, že jste dostali „práci“ a že se stěhujete, abyste mohli pracovat v továrně. Tehdy by vám nikdo nerozuměl. Před pěti nebo šesti generacemi, kdy se tyhle věci skutečně začaly dít, šlo o sociální převrat obrovských rozměrů. Ten změnil svět.

Mít práci v továrně není přirozený stav. Až donedávna tomu tak pro člověka nebylo. Absolvovali jsme kulturní vymývání mozku, abychom uvěřili, že přijetí této hierarchie a absence zodpovědnosti, která souvisí s prací v továrně, je jednou z možností, tou jedinou a nejlepší.

Umění a iniciativa aneb Kdo je dnes vlastně umělec?

Sedím v letadle vedle Zekea.

Tedy já sedím, ale Zeke nikoliv. Zekeovi jsou dva roky. Celý let je na nohou, chodí sem a tam, gestikuluje, usmívá se, ptá se, dotýká, odpovídá, reaguje, zkouší a zkoumá.

Je možné, že jste byli jako Zeke?

Co se stalo?

Jak jste rostli, nějak to z vás dostali. A to je škoda, protože to, co má Zeke (a o co většina z nás přišla), je přesně to, co potřebujeme.

Všichni jsme byli lovci.

Pak jsme vynalezli zemědělství a stali se zemědělci.

A byli jsme všichni zemědělci.

Pak vynalezli továrnu a z nás se stali tovární dělníci. Tovární dělníci, kteří dodržovali instrukce, podporovali systém a byli placeni za to, co ze sebe vydávali.

Pak se továrna rozpadla.

A s čím nám teď zbývá pracovat? S uměním.

Dnes úspěch znamená být umělcem.

Ve skutečnosti dnes dějiny píší umělci, zatímco zaměstnanci továren bojují o živobytí. Budoucnost patří šéfkuchařům, nikoliv kuchařům nebo vymývačům lahví. Je snadné koupit si kuchařku (plnou pokynů, které je třeba dodržet), ale najít knihu instrukcí pro šéfkuchaře je opravdu těžké.

Mýtus práce pro bílé límečky

Většina pracovníků na místech pro bílé límečky sice má bílé límečky, ale přesto pracují v továrně.

Jen místo vrtačky drží v ruce pero nebo zpracovávají přihlášky nebo píší na klávesnici. Jediná mastnota, kterou musejí dostat z oblečení na konci směny, pochází z oběda, který si přinesli z fast foodu přes ulici.

Ale je to práce v továrně.

Je to práce v továrně, protože je plánovaná, kontrolovaná a měřená. Je to práce v továrně, protože lze optimalizovat její produktivitu. Tito pracovníci vědí, co budou celý den dělat – a to je teprve ráno.

Práce pro bílé límečky měla spasit střední třídu, protože byla odolná vůči strojům. Stroj mohl nahradit člověka, který tahal nějaké předměty nahoru po schodišti, ale stroj nikdy nemohl nahradit někoho, kdo zvedá telefony nebo obsluhuje fax.

Samozřejmě že tyto pracovníky nakonec stroje nahradily. A ještě horší – mnohem horší – je skutečnost, že konkurenční tlaky (a chamtivost) motivovaly většinu organizací k tomu, aby své zaměstnance přeměnily ve stroje.

Jestli něco lze změřit, dokážeme to rychleji.

Jestli lze něco popsat v příručce, můžeme výrobu přesunout jinam.

Jestli můžeme výrobu přesunout jinam, pak dokážeme vyrábět levněji.

Na konci jsou pak zástupy nespokojených dělníků, přičemž každý z nich je zneuznaný génius. Ti pracují jako automaty, závodí s časem, aby uzavřeli další pojistku, absolvovali další jednání, prohlédli dalšího pacienta.

Tak to ovšem být nemusí.

Průměrnost je pasé

Náš svět už dnes neposkytuje přiměřenou kompenzaci lidem, kteří jsou kolečky v obrovském soukolí.

Dnes je to tak, že potřebujeme talent a kontakty a lidskost – a umělce, kteří je dokážou vytvářet.

Když nový systém nahradí starý

Kdo zvítězí?

(Jste tím, co děláte)

(Karl Marx a Adam Smith se shodli)

Konec ONZD a hledání výjimečných

Vlastnictví výrobních prostředků

Průměrnost a web

Hierarchie hodnot

Propojovat

(Jak dobří dotují průměrné a Jak nadprůměrní přicházejí zkrátka)

Pozoruhodní lidé