Nedra Glover Tawwab

UŽ ŽÁDNÉ DRAMA

Naučte se zvládat nezdravé rodinné vztahy

Copyright © 2023 by Nedra Glover Tawwab

Podle anglického originálu Drama Free: A Guide to Managing Unhealthy Family Relationships vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Helena Mirovská

Odpovědná redaktorka Vendula Kusá

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Jitka Vlha Stříšková

Grafická úprava a sazba Jaroslav Vlček

Design obálky Jess Morphew

Obrázek na obálce M. Dia / Shutterstock

Fotografie autorky Denise Benson Photography

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-uz-zadne-drama, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-223-5

Věnováno nám,

kdo se potřebujeme naučit zvládat

či opouštět nezdravé rodinné vztahy.

Odpovědí nejsou druzí, jejichž chování neovlivníme,

ale my.

Úvod

Vztahy patří k nejvýznamnějším faktorům ovlivňujícím naše duševní zdraví. Přinášejí nám jak trápení, tak uzdravení. Podílejí se na naší duševní a emoční pohodě, ať už pozitivně, nebo negativně. Psychologové již dávno přišli na to, že zdravé vztahy nám dokážou prodloužit život, zatímco ty nezdravé mohou přispět ke zdravotním problémům, jako je rakovina, kardiovaskulární onemocnění, deprese, úzkosti a závislosti. Zdraví svých vztahů bychom tedy neměli brát na lehkou váhu a své vazby při každé příležitosti posilovat. Platí to pro všechny typy vztahů, ty s naší původní rodinou nás však formují nejvíce.

Moje první kniha Vymezte si hranice a nalezněte klid: Cesta ke zdokonalení pomáhala pochopit význam hranic ve vztazích. Zdravé hranice vám dodají na klidu, i když se váš protějšek odmítá změnit. Mohou vám pomoci vypořádat se s problémy a zmatky ve vztazích. Tato kniha se sice přímo na hranice nezaměřuje, ale jejich nastavení často zdůrazňuje jako cestu, jak si v rodinných vztazích zajistit spokojenost.

Klienti začínající s terapií chtějí nejčastěji probírat právě rodinné vztahy. Ze své praxe terapeutky vím, že mnohé problémy mezi manželi, přáteli a v dalších vztazích mají svůj původ právě v rodinách. Přestože lidé brblají: „Přece nejde svádět všechno na rodinu,“ velmi často tomu tak bývá.

Jedna z oblíbených otázek terapeutů zní: „Kdo ve vás takové pocity vyvolal jako první?“ Odpovědí většinou bývá nějaký zážitek, který se odehrál doma. Jak se lidé chovají v rodině, tak se zpravidla chovají i ve světě.

Rodinné vztahy jsou nejběžnějším typem nezdravých vztahů. Ptáte-li se proč, dovolím si tvrdit, že právě v nich trávíme svá formativní léta a značnou část času (když ne fyzicky, tak psychicky). Lidé, s nimiž v dětství sdílíme domov, jsou po mnoho let našimi hlavními učiteli. Co se však stane, když se rozhodneme do světa vyrazit s jinými názory, tradicemi a životním stylem, než jaké známe z domova? Může to vyvolat napětí a roztrpčení.

Skutečnost je taková, že vám v dětství nejspíš nedovolovali být sami sebou, a tak se ke svému pravému já dostáváte až v dospělosti. Snažit se přijít na to, kým doopravdy jsme, a oprostit se od představ, kým bychom měli být podle našich vychovatelů, je samozřejmě zdravé. Pokud při tom vznikají třecí plochy, nic si z toho nedělejte. V této knize vám přiblížím, jak v rodinném kruhu zůstat sám sebou.

Někteří lidé prohlašují: „To, kým jsem dnes, nemá s mým dětstvím nic společného.“ Není to pravda. Nelze vytáhnout jen to dobré, co jste se naučili, a předstírat, že to špatné, na co byste nejraději zapomněli, neexistuje. Navyklé chování bude vaší součástí, dokud ho vědomě nezměníte. Tendence převažující v naší rodině nás dokážou přimět přijímat určité rodinné normy, aniž bychom si to uvědomovali. Zjistila jsem například, že lidé z neúplných rodin často nerozumí dynamice vztahu mezi rodiči a dětmi, když se na výchově podílejí oba rodiče. Mají-li partnera, který děti vychovává s nimi, bývá pro ně obtížné roli druhého dospělého pochopit a přijmout.

„Dokonalé“ dětství samozřejmě neexistuje. I když se navenek jeví pohodově, netušíme, co se odehrává za zavřenými dveřmi. Pro některé z nás jsou vztahy s rodinou těmi nejkomplikovanějšími. Lidé se mi svěřují, že pokud jde o vztahy, chtějí měnit či zlepšovat především ty rodinné – zejména s rodiči, sourozenci a členy širší rodiny, jako jsou prarodiče, tety, strýcové, bratranci a sestřenice. Zásadním ožehavým tématem jsou i vztahy s rodiči partnera a s nevlastními členy rodiny, například stanete-li se rodičem již dospělých dětí. Rodinné vztahy navíc udávají tón našemu fungování v jiných vztazích včetně přátelských či milostných.

Když lidem navrhuji řešení vztahových záležitostí, často se mě ptají, zda mé rady platí i pro rodinu – ano, platí. Vím, že uplatňovat na rodinu obecná pravidla může být záludné. Máme sklon přimhouřit oči a nechat projít nezdravé výjimky – vždyť je to rodina. Toho bychom se však měli vyvarovat. Nikomu, ať už je to kdokoli, nedovolte, aby s vámi zacházel špatně.

Tato kniha se vás nesnaží navést, abyste obviňovali druhé za svůj zpackaný život. Má být nástrojem, který vám pomůže rozvinout potřebné dovednosti, abyste i v dysfunkční rodině opět získali slovo. Přiznat si, čeho jste ve své rodině byli svědky nebo co jste v ní vytrpěli, může být děsivé. I já jsem se občas problémům vyhýbala nebo je bagatelizovala, abych nenarušila rodinné zvyklosti. Lidé se často zdráhají hovořit o svých rodinných zkušenostech upřímně, protože se obávají náročných rozhovorů nebo cítí potřebu se od rodiny odpoutat. Opustit rodinné vztahy je však pouze jednou možností z mnoha; nelehká, ale cílená konfrontace může přinést pozitivní změny.

Naučím vás, jak lépe zvládat dysfunkční rodinné vztahy a jak přerušit vazby, pokud se situace stane nezvladatelnou. Toxické chování druhých nemusíte tolerovat, ale nemusí být ani nutné se od těchto lidí úplně odstřihnout. Záleží na vaší toleranci a shovívavosti a také na intenzitě problematického chování. Dysfunkce nemusí znamenat jen týrání, zneužívání nebo zanedbávání; zahrnuje také pomluvy, nezdravé vztahy s rodinou vašeho partnera či partnerky, pocit, že jste černou ovcí, nebo soužití se členem rodiny užívajícím návykové látky.

Nabídnu vám praktické tipy, jak se vypořádat s běžnými problémy, stručně a přehledně rozeberu složitá témata a pomohu vám najít odpověď na dvě zásadní otázky:

Jak úspěšně udržovat vztahy s příbuznými, pokud narážíme na nějaký problém?

Jak se od nich odstřihnout, když už si vztahy s nimi udržovat nepřeji?

Při čtení mějte po ruce zápisník nebo otevřenou poznámkovou aplikaci, abyste mohli poznatky z této knihy aplikovat na vlastní zkušenosti, zamýšlet se nad nimi a zpracovávat je. Psaní má očistný efekt a umožní vám lépe si utřídit myšlenky.

V první části nazvané Odnaučujeme se dysfunkci vysvětlím, jak vypadá dysfunkce, a definuji typické případy nezdravé dynamiky, k nimž patří trauma, narušování hranic, spoluzávislost (kodependence), propletení (enmeshment) či závislost. Ukážeme si, proč máme tendenci opakovat chaotické situace a pokračovat v nezdravých vzorcích, a prozkoumáme dopady generačních traumat.

Ve druhé části nazvané Uzdravujeme se nastíním dvě možnosti, jak ze začarovaného kruhu ven: buď se s lidmi, kteří se nejsou schopni změnit, naučit vycházet, nebo vztah ukončit, protože už zkrátka jiní nebudou. V této části najdete návod, jak vzkvétat, nikoli jen přežívat, a jak si vybudovat podpůrný systém mimo vlastní rodinu.

Třetí část: Rosteme vám pomůže vyřešit problémy v různých typech rodinných vztahů: s rodiči, sourozenci, širší rodinou, dospělými dětmi, rodinou partnera či v sešívané rodině.

Pokud při čtení knihy narazíte na něco, co ve vás vyvolá těžko zvladatelné pocity, obraťte se na odborníky a řešte své problémy pomocí terapie. Závažné reakce jsou znamením, že prožíváte cosi hlubšího, a terapie vám takové reakce ve formě nespavosti, flashbacků, překotných myšlenek či intenzivního smutku pomůže překonat. Jedná se o podpůrný proces, s jehož pomocí témata z této knihy snáze zpracujete, zejména pokud to sami bez pomoci nedokážete. Tato kniha v žádném případě nenahrazuje vztah s terapeutem. Je pouze terapeutickým, vzdělávacím nástrojem. Jestliže vám něco připadá v nepořádku nebo nemáte k terapii přístup a četba ve vás vyvolá emoční reakci, dejte si pauzu a vraťte se ke knize až ve chvíli, kdy se na to budete cítit.

Každou kapitolu zahajuje příběh volně vycházející ze zkušeností mých klientů nebo členů komunity na Instagramu. Následně přecházím ke klinickým pojmům a scénářům a kapitolu zakončuji cvičením ve formě otázek k zamyšlení, jejichž účelem je aplikovat získané poznatky na vlastní reálné zkušenosti. Slovem „rodič“ v této knize označuji jak biologického rodiče, tak primárního pečovatele, adoptivního rodiče nebo jakéhokoli dospělého, který měl péči primárně na starost. Kvůli ochraně identity současných i bývalých klientů jsem změnila jejich jména a různé detaily. Řadu příběhů jsem sestavila z různých reálných zkušeností z mého osobního i profesního života.

Náš pohled na rodinu ovlivňuje společnost, ve které žijeme. Vzepřít se nezdravým rodinným zvyklostem či chtít žít jinak se v některých kulturách může zdát v rozporu s tradičními hodnotami. Dospělí lidé si však mohou vytvořit vlastní identitu, a to i v rodinných vztazích. Máte právo různé aspekty stávající kultury své rodiny měnit – můžete například zpochybnit zvyk chodit na návštěvy bez ohlášení, starat se o stárnoucí rodiče a zároveň vychovávat vlastní děti či zaměstnávat ve své firmě příbuzné bez potřebné kvalifikace. Můžete žít podle svého a zároveň rodině její kulturu nechat. Nikomu tím neubližujete, jen se zkrátka snažíte žít podle svých představ.

Rodinné vztahy nás ovlivňují ze všech našich vztahů nejvíce. Provází je spousta očekávání a působí nám hluboké rány. Ať už svou rodinu považujete za skutečně dysfunkční, nebo se jen snažíte vyřešit nějaké rodinné drama, snad vám tato kniha ukáže, že v tom nejste sami a že o svých vztazích s druhými můžete rozhodovat. Máte právo si vybrat, jak budete žít svůj život. Věřte mi, že k tomu, abyste mohli činit obtížná a zdravá rozhodnutí, už máte vše potřebné v sobě. Vím to, protože jsem proces vytváření zdravých vztahů sledovala u mnoha lidí, včetně mě samotné.

PRVNÍ ČÁST

ODNAUČUJEME SE DYSFUNKCI

KAPITOLA 1

Jak vypadá dysfunkce

Carmen vyrůstala s oběma rodiči. Její otec Bruce obvykle celý den pracoval, pak přišel domů, opil se a začal běsnit. Matka April trávila většinu času ve svém pokoji a Carmen ani jejím dvěma sourozencům se nevěnovala. Také „trochu moc pila“, ale nebyla na tom tak špatně jako Bruce.

Když se April s Brucem hádali, pouštěli si Carmen a její sourozenci nahlas televizi, aby je neslyšeli. Ve snaze vyhnout se pobytu doma Carmen často pobývala u kamarádek. V jiných rodinách viděla, že není normální, aby se rodiče opíjeli, neustále se hádali nebo své děti emočně zanedbávali.

Postupem času se Carmen naučila nacházet oporu u širší rodiny. Když potřebovala odvézt ze setkání s kamarády, zavolala babičce. Nechtěla riskovat, že pro ni rodiče pojedou opilí. Když potřebovala oblečení do školy, zavolala tetě, a ta ji ochotně vzala na nákupy. Neměla ale nikoho, s kým by mohla probrat situaci doma. Kamarádky nic podobného neřešily a ostatní příbuzní se problémům jejích rodičů snažili vyhýbat tím, že vše řešili za ně.

Carmen si připadala osamělá a styděla se. Dlouhá léta si myslela, že problém je v ní, protože chováním jejích rodičů se nikdo kromě ní neznepokojoval. Její sourozenci se mu přizpůsobili a zbytek rodiny prohlašoval: „Jsou už prostě takoví. Musíš je mít ráda i tak.“ Carmen je ráda měla, ale jejich chování ji trápilo. Nic se nezměnilo ani s příchodem její dospělosti.

Carmen situaci většinou trpně snášela, a když už se náhodou ozvala, příbuzní ji obvinili, že se chová nevhodně a je zlá. Přála si, aby někdo její problémy pochopil, aby potvrdil, že si nevymýšlí, a řekl jí, že je v pořádku chtít od rodiny něco jiného.

Co znamená mít dysfunkční rodinu?

Pro Carmen to znamenalo mít rodiče, kteří jsou závislí, emočně ji zanedbávají a občas ji slovně urážejí. V dysfunkčních rodinách je zneužívání, chaos a zanedbávání obecně přijímanou normou. Nezdravé chování se zde přehlíží, zametá pod koberec nebo se mu rodinní příslušníci přizpůsobují. Pokud člověk nemá možnost vidět i jinou, zdravější situaci, přesně jako se to stalo Carmen, bývá obtížné dysfunkci rozpoznat, o vymanění se z nezdravých vzorců nemluvě.

Pokud jste vyrůstali v dysfunkční rodině, pravděpodobně vám přišlo normální:

Prominout a zapomenout (aniž by se viník začal chovat jinak)

Dělat, že se nic nestalo

Skrývat problémy před ostatními

Popírat, že je nějaký problém

Tajit věci, které tajemstvím být nemají

Předstírat, že jste v pohodě

Nevyjadřovat své emoce

Zdržovat se ve společnosti lidí, kteří vám škodí

Dosahovat svého pomocí agresivity

Když vám ostatní říkají, že je něco špatně, věřte jim

Lidé až příliš často odmítají uznat problém a pracovat na jeho řešení. Místo toho se zatvrdí a brání se změnám. Kdykoli se Carmen snažila s rodiči o jejich nezdravém chování promluvit, začali se ohrazovat nebo jí měli za zlé, že chce něco měnit. Nikdo z rodinných příslušníků nejevil ochotu jejím starostem naslouchat, nejspíš proto, že nikdo nebyl připraven situaci řešit.

Carmen nebyla sama, ale nikdo se jí nechtěl zastat. Zažívala totéž co všichni ostatní, jako jediná však nalezla odvahu poukázat na problém. Jen ona se chtěla naučit, jak se vypořádat s problémem, s nímž se všichni ostatní zkrátka smířili nebo jej ignorovali.

Dotazník negativních zážitků z dětství (ACE)

K posuzování závažnosti traumat z dětství se obvykle používá dotazník negativních zážitků z dětství (ACE, Adverse Childhood Experiences). Dotazník zohledňuje například následující témata:

Zda dítě bylo svědkem násilí

Sexuální zneužívání

Zda dítě bylo doma vystaveno užívání návykových látek

Fyzické týrání

Slovní týrání

Emoční opuštění

Duševně nemocný rodič

Pobyt rodiče ve vězení

Trauma z dětství ovlivňuje naši schopnost zpracovávat a vyjadřovat emoce a zvyšuje pravděpodobnost maladaptivních strategií regulace emocí (například jejich potlačování). Zejména dětem vystaveným násilí se nedaří rozlišovat signály ohrožení a bezpečí.

Je všeobecně známo, že zneužívání, zanedbávání a podobně představují v rodinné dynamice dysfunkční aspekty. Na rodinné vztahy však mají vliv i další faktory. Trauma se hodnotí na stupnici od 0 do 10; trauma z dětství se však může negativně projevit již od velmi nízkého skóre, třeba 2. Dotazník ACE navíc nezohledňuje finanční nestabilitu, časté stěhování nebo generační trauma, tedy vlivy, které psychice bezpochyby neprospívají. Jsem však přesvědčena, že skóre ACE (já sama mám skóre 7) ani zkušenosti z dětství nemusejí předurčovat vaši budoucnost. Máme tu moc činit rozhodnutí, která jsou v danou chvíli obtížná, ale z dlouhodobého hlediska prospěšná.

Zážitky z dětství si s sebou neseme až do dospělosti, protože jakmile se trauma aktivuje, cyklus se často udržuje v chodu sám. Děti, které se v nějakém momentu ocitly na ulici, mívají vyšší skóre ACE a s větší pravděpodobností budou bezdomovectví řešit i v dospělosti.

Další faktory přispívající k dysfunkci v dětství

Sebestřední rodiče

Emočně nezralí rodiče

Dominantní rodiče

„Propletené“ (enmeshed), nediferencované rodinné vztahy

Konkurenční vztahy v rodině

Obrácení rolí dětí a rodičů

(Podrobněji se uvedeným konceptům budeme věnovat ve druhé a třetí kapitole.)

Poutavý dokumentární film The Boys of Baraka pojednává o programu pro černošské chlapce z Baltimoru ve státě Maryland. Dvacet ohrožených mladíků se zapsalo do internátní školy v Keni, aby tam poznali své kulturní kořeny, komunitu, akademické prostředí a řád. Během pobytu řada chlapců zaznamenala zlepšení po akademické, emoční i sociální stránce. Potom programu došly peníze a chlapci se museli vrátit domů. Doma se mezitím nic nezměnilo a mnozí po návratu pocítili důsledky vyrůstání v takto rizikovém prostředí. Sklouzli k užívání drog, někteří skončili ve vězení, opakovali nezdravé cykly stále dokola. Atmosféra, jíž byli obklopeni, omezovala jejich schopnost se rozvíjet, a protože jim chyběla naděje, vraceli se k navyklým vzorcům.

Za pomoci správných nástrojů se však z dětských a rodinných traumat můžeme uzdravit.

Prostředí

To, kde vyrůstáme a s kým a co doma zažíváme, nás ovlivní na celý život. Trauma dlouhodobě poznamená naše tělo, mysl, vztahy, finanční i emoční a duševní zdraví. Prvních osmnáct let života má zásadní dopad na celý jeho zbytek. Oprah Winfrey ve své knize Co se ti stalo? Rozhovory o traumatu, psychické odolnosti a uzdravení, kterou napsala spolu s doktorem Brucem D. Perrym, vypráví o svém traumatu z dětství a o tom, jak ji tyto zkušenosti formovaly. Matka ji bila i za sebemenší prohřešky a následkem toho z ní vyrostl člověk, který se snažil všem zavděčit. Trvalo jí roky, než si uvědomila, že její chování má kořeny ve zkušenostech z dětství.

Co si můžete odnést z rodiny

Umění hospodařit s penězi

Komunikační dovednosti

Způsoby navazování vztahů s druhými

Hodnoty

Vzorce užívání návykových látek

Chování ke svým dětem

Zacházení se svým duševním zdravím

Když se terapeut snaží zjistit, jak vznikl problém, se kterým se potýkáte v dospělosti, vaše dětství mu hodně napoví. Svých klientů se mimo jiné ptám: „Kdy jste se takto cítil/a poprvé?“ nebo „Kdo ve vás tyto pocity vyvolal jako první?“ Obvykle se tím dostaneme do dětství. Neseme si v sobě celou tíhu let, kdy jsme byli ještě bezmocní, jako bychom ji s sebou museli vláčet navždy. Dospělost nám však přináší příležitost svůj příběh změnit.

Resilience

Resilience (odolnost, nezdolnost) je schopnost vyrovnat se s tím, co se člověku stalo. Vliv prostředí můžeme překonat, máme-li k dispozici ty správné ochranné faktory. Patří k nim:

silné vazby s bezpečnými dospělými osobami,

pozitivní vliv rodičů,

pevné hodnoty či pocit smyslu,

schopnost seberegulace, pozitivní postoj a vynalézavost,

zdravé sociální vazby,

podpora vrstevníků a učitelů,

programy pravidelných strukturovaných aktivit zvyšující kontakt se zdravými vztahy.

Často se říká, že jsme produktem svého prostředí. Můžeme se však také stát produktem zdravých vztahů, s nimiž se setkáváme mimo domov. Carmenin pohled na to, co se děje u ní doma, formovaly zdravé alternativy, které pozorovala jinde.

Ze svého dětství v Detroitu a z chození do tamějších státních škol si pamatuji programy organizované s cílem pomoci městským dětem překonat problémy, s nimiž se mohly potkávat doma. Na základní škole jsem přestala pohazovat odpadky, kde mě napadlo, protože nás v jedné skupině naučili, že to škodí životnímu prostředí, a pomohli nám uklidit okolí školy. Snaha uklízet nám sice dlouho nevydržela, ale informace, že není dobré dělat kolem sebe nepořádek, mi utkvěla v paměti.

Lidé, kteří mě neznají, si myslí, že jsem vyrůstala v úplné rodině a mé dětství nepoznamenalo žádné trauma. Ani jedno však není pravda. Měla jsem jen možnost nahlédnout různé perspektivy a zdravé vztahy a doufala jsem, že až budu velká, zařídím si život jinak.

Přiznejte pravdu o svém dětství (alespoň sami sobě)

Upřímnost není zrada, ale odvaha. Přestaňte své zážitky přikrášlovat a přiznejte si osvobozující pravdu. Lidé si své vztahy a zkušenosti často vykládají zkresleně, protože se bojí připustit, jak je to ve skutečnosti. Budete-li však skutečný stav věcí popírat, nikdy se od své minulosti neosvobodíte.

Co si neradi přiznáváme o rodinných příslušnících

Jsou sobečtí a udělají cokoli, jen aby bylo po jejich.

Neumějí naslouchat.

Něco změní, ale jen dočasně.

Jsou zlí, často bezdůvodně.

Berou víc, než dávají.

Nejsou dokonalí.

Proč nemluvíme o rodinných problémech

Považujeme rodinné problémy za odraz toho, kým jsme

Nejste to, co se vám přihodilo. Jako malí jste museli čelit mnoha věcem, na něž jste neměli vliv. Se svým okolím jste nic nezmohli. Nemůžete si proto klást za vinu, co se v tomto prostředí odehrálo. Vaše zkušenosti vás formovaly, ale nyní jste dospělí a můžete si vybrat, zda chcete zůstat jen jejich plodem, nebo se přes ně přenést a vytvořit něco jiného.

Stydíme se

Stydíte-li se za zážitky s rodinou, pomáhá vyslechnout si příběh někoho, kdo to měl podobně. S takovými lidmi se však seznámíte jedině tak, že budete sami upřímní. Musíte sebrat dostatek odvahy a říct pravdu. Stud cítíte, dokud před ostatními něco skrýváte; jakmile své tajemství prozradíte, rozplyne se. Chránit si soukromí se nerovná mít tajemství; můžete se podělit jen o to, co je pro vás v danou chvíli v pohodě. Ochrana soukromí znamená, že si sami určujete, komu se svěříte. Někdy člověk raději mlčí, aby ochránil ty, kdo mu ublížili. Možná se tedy snažíte ušetřit ostudy nejen sebe, ale i druhé.

Snažíme se ignorovat problémy

Nevšímáme-li si závažných problémů v rodině, oddalujeme tím šanci na vyléčení nezdravých vzorců. Z něčeho, co se „nestalo“, se nelze uzdravit. Pokud vy ani vaše rodina nejste ochotni uznat existenci nezdravých cyklů, jež je třeba přerušit, nikdy se problémů v rodině nezbavíte.

Myslíme si, že to nikdo nepochopí

Podobnými problémy jako vy si ve svých rodinách možná procházely celebrity, vaši učitelé, přátelé, spolupracovníci a mnoho dalších lidí. Předpokládat, že v tom jste sami, není zrovna nejlepší způsob, jak najít někoho na stejné vlně. Otevřenost vytváří komunitu. Autenticitou a upřímností k sobě přitáhnete podobné lidi. Někdy najdete příslušníky „svého kmene“ poté, co otevřeně řeknete, co se vám stalo.

Obáváme se, že nás okolí odsoudí

Stejně jako ani vy vždy nerozumíte příběhům jiným lidí, nebudou všichni chápat ani ten váš. Naučte se smířit s vědomím, že vás někteří lidé „nechápou“ – výrazně vám to ulehčí život. Je logické, že vás zajímá, co si myslí ostatní. Budete-li si s tím však lámat hlavu příliš, může vám to podkopat schopnost změnit situaci k lepšímu.

Jen sledujeme, jak se drama vyvíjí

K mým nejoblíbenějším televizním seriálům patřil sitcom Ženatý se závazky. Jeho hlavní postavou je Al Bunda, věčně nespokojený prodavač bot, který nejlepší léta prožil na střední škole. Má manželku Peggy a dvě děti, Buda a Kelly. Děti sledují, jak se rodiče navzájem kritizují, a doma často není žádné jídlo. Vzpomínám si na jednu epizodu, v níž mají děti hlad a hledají v kuchyni něco k snědku. Ohromně se zaradují, když za ledničkou najdou kousek staré čokolády. Je to komediální seriál a u mnoha scén jsem se dobře bavila. Zpětně si ale uvědomuji, že zobrazuje aspekty zanedbávání, slovního týrání a nezdravých vztahů mezi rodiči a dětmi, což jsem dříve nedokázala vnímat.

Nerozumíme-li tomu, co vidíme kolem sebe, máme tendenci setrvávat v toxických situacích. Připadají nám normální a jsme přesvědčeni, že se stejnými potížemi se potýkají i ostatní. Abychom svým zkušenostem lépe porozuměli, je třeba umět se na situaci podívat z jiného úhlu.

Co když trvá roky, než procitnete

Na změnu pohledu a chování není nikdy pozdě. Obecně se má za to, že čím starší jsme, tím náročnější je jakákoli změna. Říká se: „Starého psa novým kouskům nenaučíš.“ To není pravda! Jste-li ochotni přijmout nové informace, změna je možná. Říkejme raději: „Neochotného psa novým kouskům nenaučíš.“ Svou vůli vyhledávat a zapracovávat nové informace přitom prokazujete tím, že čtete tuto knihu.

Někdy problémy přímo bijí do očí, ale kvůli indoktrinaci rodinnými hodnotami a přesvědčeními si dysfunkci nezačnete uvědomovat hned. Můžete však jako Carmen pozorovat své okolí a všimnout si určitých rozdílů oproti své rodině.

Já jsem vždy po návratu ze školy sledovala Show Oprah Winfrey. Když jsem se teď dívala na staré díly, došlo mi, že ačkoli jsem na probíraná témata tenkrát nebyla připravená, rozhodně jsem je potřebovala slyšet.

Oprah se ve svém pořadu zabývala zneužíváním, zanedbáváním, pořádala soutěže o ceny, vedla rozhovory s celebritami a mnoho dalšího. Její show mi poskytla terminologii, která mi umožnila pojmenovat věci v mém životě i v životech ostatních. Budete-li dostatečně pozorní, najdete ve spoustě konzumovaného obsahu něco ze svých životních zkušeností. I média nás mohou naučit spojit si pozorované s vlastní situací.

Na přenastavení vlastního mozku však není nikdy pozdě. Neustále se učíte novým věcem a přijímání nových myšlenek je něco, pro co se můžete vědomě rozhodnout. V této knize vám prozradím, jak změnit sami sebe, abyste mohli změnit svůj život a vztahy. Tvoříte podstatnou součást všech svých vztahů. Váš pohled, chování a očekávání tudíž často dokážou ovlivnit jejich fungování, i když se váš protějšek nezmění.

Stále dokola vám budu opakovat jednu podstatnou myšlenku: Druhé lidi nezměníte. Kdybych si mohla vybrat jednu superschopnost, byla by to právě schopnost mít vliv na chování jiných osob. A přestože tuto moc nikdo z nás nemá, všichni se o to při problémech ve vztazích snažíme. Ráda bych, abyste si z této knihy odnesli uvědomění, že stačí změnit sebe.

Začněte od nuly

Ve filmu Malá mořská víla je scéna, v níž se Ariel pokouší česat vidličkou. Nikdy v životě neviděla hřeben, takže nemá s čím srovnávat. Pokud chcete přejít na zdravější způsob fungování a nemáte funkční vzor, často vám nezbude než začít od nuly. Zažila jsem rodiče, kteří byli velmi překvapení, jak těžké je prolomit dysfunkční cykly ve výchově vlastních dětí. V takovém případě mají rodiče na výběr:

Mohou se na své děti zlobit, že jsou nerozumné a příliš náročné.

Mohou se zlobit na vlastní rodiče, že s nimi samotnými tenkrát neměli větší trpělivost.

Nebo se mohou naučit být lepšími rodiči a zvládat stres.

Všechny tyto možnosti mají své opodstatnění. Při práci na budování rodičovských dovedností a zvládání stresu, který s sebou rodičovství nese, se klidně můžete rozčilovat. Je v pořádku snažit se posouvat v životě kupředu, a přitom být rozladěný, smutný nebo naštvaný. Všimněte si, že nemluvím o „překonávání minulosti“, zdůrazňuji pohyb směrem vpřed.

Mohou přijít chvíle, kdy vás vzpomínky na minulost rozladí, ale nezdržujte se jimi příliš dlouho. Připomeňte si, že žijete v přítomném okamžiku a minulost si můžete leda připomínat. Nemůžete se do ní vrátit ani ji změnit. Energii vynakládejte především na změny, které na vás budou mít pozitivní vliv dnes a do budoucna. Do minulosti nahlížejte, ale nesetrvávejte v ní.

Než bychom se učili něco nového, opakujeme to, co už známe

„Takový už prostě jsem“ je typická hláška lidí, kteří nejsou připraveni nebo ochotni se sebou něco dělat. Ke změně se však můžeme rozhodnout kdykoli. Nejzásadnější je si to uvědomit a pak být ochoten udělat první krok. Nemusíme opakovat stejnou chybu dvakrát.

Naše chování ve vztazích se v dospělosti řídí především tím, co jsme se nevědomky naučili pozorováním vztahů ve své původní rodině nebo mezi vrstevníky. Jen málokdo z nás studuje vědecká data a vyvozuje z nich funkční vzorce. Většinou zkrátka opakujeme, co vidíme kolem sebe. Ve světě se učíme fungovat prostřednictvím napodobování. Vidíme-li, že na sebe rodiče při hádkách křičí, je logické, že se v případě konfliktu také snadno uchýlíme ke křiku.

Někdo se naopak rozhodne konfliktům úplně vyhýbat, aby nemusel křičet, a přitom mu nedojde, že existují i jiné možnosti, jak reagovat. Často od lidí slýchám: „Nesnáším konflikty, protože když jsem byl malý, rodiče se neustále navzájem ponižovali.“ Vyrůstáme-li na nezdravých příkladech, dospíváme k přesvědčení, že pokud se máme v hádce ozvat, nutně to znamená křik nebo nadávky.

Máte na výběr

V dětství vaše vztahy s rodinou, přáteli, známými a dalšími lidmi pravděpodobně řídili vaši primární pečovatelé. Jakmile dospějete (jinými slovy, jakmile se o sebe dokážete postarat sami bez pomoci rodičů, zhruba ve věku osmnácti až třiadvaceti let), můžete o podobě svých vztahů s ostatními a o tom, s kým chcete být, rozhodovat sami. I pokud někdo s nějakým vaším vztahem nesouhlasí, může vám maximálně tak říct svůj názor. Taková zpětná vazba vám možná nebude příjemná a vy se s ní budete muset vyrovnat, přesto však platí, že v dospělosti vám vaše vztahy jiní lidé řídit nemohou.

Je to jen a jen na vás. Můžete se naučit to, co jste se nenaučili v dětství, můžete vědomě reagovat jinak a můžete být sami sebou. Vaší superschopností je schopnost rozhodovat o tom, jak se chcete ve světě projevovat.

Jak se na vztazích v dospělosti podepisují problémy z dětství

Rodinné vztahy mohou odrážet vaše chování v ostatních vztazích. Mohou vyvolávat následující problémy:

Úzkost

Pokud bylo ve vaší rodině zvykem pociťovat úzkost z chování druhých, budete to přenášet i do dalších vztahů.

Syndrom podvodníka (impostor syndrom)

Pokud vám doma říkali či naznačovali, že nejste dost dobří, bude vás myšlenka, že nestojíte za nic, pronásledovat všude.

Neschopnost sdělovat své potřeby a pocity

Pokud jste se dočkali zesměšnění, odmítnutí či trestů, kdykoli jste vyjádřili nějakou potřebu či jen projevili své pocity, ponesete si toto naprogramování i do dalších vztahů.

Sebesabotáž

Uváznete-li v začarovaném kruhu dysfunkcí, může váš pocit nedostatečné hodnoty způsobit, že si budete nevědomky sami sabotovat dosahování prospěšných cílů či navazování zdravých vztahů.

Problémy s důvěrou

Pokud vaši důvěru zradí lidé, kteří vás měli bezpodmínečně milovat, může být těžké uvěřit, že by na vás mohlo záležet někomu jinému, že by vás mohl mít rád a chtěl s vámi být.

Problémy se závazky

Uhýbání je strategie, pomocí níž se lidé snaží zajistit si bezpečí. Pokud jste v rodině zažili nezdravé vztahy, je logické, že se bojíte navazovat a pěstovat vztahy s druhými lidmi.

Vztahy ovlivňují duševní zdraví

Psychické problémy mohou být nakažlivé a zatěžující. Vyrůstáte-li v rodině, kde je přítomna deprese, pravděpodobně se projeví i u vás. Nemusí být nutně daná geneticky, ale jde o to, že jste ji vypozorovali. Rodiče trpící depresí se k dětem chovají jinak a formují tím jejich fyzický i emoční postoj. Vypěstují tak v dětech některé stejné vlastnosti, jaké mají oni sami.

Podobné je to s úzkostí. Spousta lidí se úzkostnému přístupu naučí sledováním svých úzkostných rodičů a tím, že je takoví rodiče vychovávají. Člověk se učí a napodobuje to, co vidí kolem sebe. Děti umějí velmi dobře číst emoční signály dospělých. Jednou mi někdo řekl: „Že je táta opilý, jsem poznal z toho, jak si sundával kabát.“ Děti náladu druhých intuitivně vycítí. Máte-li nutkání neustále odhalovat cizí emoce, zatěžuje vás to, protože jste neustále ve střehu. V dospělém věku se z návyku číst emoční signály může vyvinout nedůvěra, uzavřenost či přehnaná snaha chránit ostatní.

Nedůvěra k druhým

Zdravý vztah se nikdy neobejde bez důvěry. Víra, že ten druhý dostojí svému závazku vůči vám, je ve vztahu nezbytná. Jedinou cestou, jak se důvěře naučit, je vpustit druhého do svého světa a doufat, že splní vaše očekávání. Jestliže primární pečovatelé vaši důvěru zradili, je to děsivá představa, ale ujišťuji vás, že důvěře se naučit lze. Především se musíte naučit věřit své schopnosti vybírat si zdravé protějšky.

Uzavřenost

Být opatrný má smysl, před zklamáním se však neuchráníte. Můžete se pouze snažit předvídat ho nebo se mu vyhnout. Je logické, že se člověk snaží zmírnit jeho dopady, ovšem ve zdravém vztahu vás nikdo využívat nebude. Naučte se proto vybírat si zdravé protějšky, ať můžete polevit v ostražitosti.

Snaha chránit ostatní

Možná vám připadá, že druhé ochráníte, když se o ně budete strachovat. Taková starost vás však zatěžuje a jim příliš nepomůže. Ochránit někoho před jeho vlastními činy není možné. Nemůžete lidi neustále hlídat, aniž by tím trpěl váš život.

CVIČENÍ

Vezměte si deník nebo list papíru a pokuste se zodpovědět následující otázky:

Které dysfunkční rodinné vzorce jste si přenesli do vztahů v dospělosti?

Trpěli jste někdy pocitem bezmoci, že nejste schopni ve své rodině něco změnit?

S kým můžete bez obav mluvit o svém dětství a dospívání? Proč je vám s tím člověkem dobře?