Bronislav Sobotka

ZAMILUJTE SE DO ANGLIČTINY

Neprůstřelný návod, jak se naučit anglicky a užít si to

Copyright © Bronislav Sobotka, 2021

Illustrations © Radek Petřík, 2021. All rights reserved.

V edici Žádná velká věda vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Jazyková redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net), David Dvořák

Ilustrace Radek Petřík

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-anglictina, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-143-6

„Lidé přeceňují, co mohou zvládnout za jediný den, a podceňují, co mohou dokázat během celého života.“

— Bill Gates

Mé úžasné ženě, bez níž by nebylo ani téhle knihy, ani těch nejšťastnějších okamžiků mého života.

Mým báječným rodičům, bez nichž bych nebyl ani já, ani má nezdolná víra, že láska hory přenáší.

„Broňku, stav se za mnou po hodině, ano?“ Je to v pytli, určitě prasklo, že jsem při diktátu zase opisoval. Cestou do kabinetu češtinářky si v hlavě chystám chabé výmluvy a svírá se mi žaludek. Zaklepu, vstoupím… Počkat, počkat, tady něco nehraje. Paní učitelka na mě tentokrát nezačne křičet, naopak se tváří, jako by někdo umřel. „Poslouchej, Broňku, jsi hodný chlapec, ale myslím si, že někdo jako ty by se na střední školu hlásit neměl. Víš, zbytečně by ses tam trápil. Není to nic pro tebe. Jsi dyslektik, dysgrafik a maturitu z češtiny nebo cizího jazyka prostě nezvládneš. Myslím to s tebou dobře, víš?“

Hello! Jsem Broňa, nadšený učitel angličtiny z Brna, který pomáhá lidem zamilovat se do angličtiny. Po našem krátkém úvodu už asi tušíte, že jsem nebyl vždycky učitelem. Ani nadšený jsem moc nebyl, a dokonce ani z Brna. Rád bych vám proto hned na úvod krátce vyprávěl svůj příběh – o tom, jak jsem nesnášel školu, jak jsem si myslel, že jsem trouba a že se žádný jazyk nikdy nenaučím, o tom, jak mě všichni odepsali a jak se stalo, že se dnes angličtinou živím a pomáhám ostatním, aby se ji naučili a zamilovali si ji stejně jako já. Zní vám to jako pohádka? Tak se pohodlně usaďte, milé děti, začínáme.

Bylo nebylo, v jednom malém městě žil otylý chlapeček a ten se jmenoval Broňa. Měl rád svou báječnou maminku a tatínka, jídlo a knížky. Naopak nesnášel školu, kde pokazil, na co sáhl. Pletla se mu totiž písmenka, takže z diktátu vždycky dostal pětku, dokonce i slovo diktát psal do žákovské s tvrdým y. Dnes se o takových dětech říká, že mají poruchu učení, tehdy se jim ale říkaly spíš věci jako: „Seš debil nebo co?“ A tak jsem měl pocit, že jsem na všechno levý.

K mým školním „radostem“ mělo záhy přibýt i studium cizího jazyka, v mém případě němčiny. Z počátečního nadšení, že budu mluvit jinou řečí, se brzy vyklubalo další trauma. Na začátku hodiny jsme pravidelně hráli následující hru: Paní učitelka nám v němčině pokládala různé otázky, a kdo správně odpověděl, mohl si za odměnu sednout. V paměti mi utkvělo mnoho dlouhých chvil, kdy stojím a přešlapuji z nohy na nohu, zatímco si spolužáci kolem mě postupně sedají. Jeden po druhém klesají na židli a spolu s nimi klesá mé sebevědomí.

Všechno zlé ale jednou pomine. Když se má povinná školní docházka chýlila ke konci, bilance byla následující: německy jsem neuměl, česky taky moc ne, zato jsem dobře chápal, že ke studijním úspěchům nejsem předurčen a že hlavním posláním školského systému je nejspíš utužovat žákovský kolektiv skrze sdílené utrpení. S ohledem na oněch osm let na základní škole nezněla představa dalšího vzdělávání ve stejném duchu zrovna lákavě. Vzal jsem si proto k srdci doporučení mé drahé češtinářky, nemířil příliš vysoko a přihlásil se na obor autoklempíř – dal se v pohodě vystudovat za tři roky (hurá! o rok méně utrpení) a brali tam bez přijímaček do průměru asi 3,0 (hurá! žádná příprava na přijímačky).

Do mé zářné budoucnosti autoklempíře záhy neblaze zasáhli dva lidé. První rána přišla od mé obvodní lékařky. Podle ní mě bylo na takovou školu škoda, takže do papírů napsala, že mi kvůli problémům s ušima vybrané studium nedoporučuje. Zatlačil jsem slzu a přihlásil se na výuční obor opravář televizorů – trošku více učení (fuj), ale naštěstí také pouze tři roky (uf). Druhou ránu zasadil ředitel mé nové školy. Prý bych se více hodil na maturitní obor, kde zrovna potřebují doplnit třídu. Maminka souhlasila, já to oplakal. Následující čtyři roky probíhaly nepřekvapivě: nuda, šeď, nevalné výsledky, pocit zmaru, občasné chození za školu a toužebné vyhlížení konce. Čtyři roky mohou být někdy vážně dlouhé, věřte mi – been there, done that.

Pojďme poskočit v čase. Je mi dvacet a pracuji ve fabrice na pletací stroje, kam jsem nastoupil hned po maturitě. Můj zaměstnavatel pomalu, ale jistě krachuje, a já mám díky tomu dost času na jiné věci než práci. Volné hodiny trávím čtením Mladé fronty, od titulní strany po sportovní rubriku. Jednoho dne ale dostanu nápad. Snad by se dalo říct vnuknutí. Hlavou mi projede myšlenka, že bych se v tom volném čase mohl něco naučit, třeba… angličtinu!

Byla to láska na první pohled. Znáte to také? Člověk se bláznivě zamiluje, čas najednou běží jinak a všechno je možné. Místo obtížných překážek vidíte lákavé výzvy. Nepřemýšlíte, proč něco nejde, hledáte způsob, jak to udělat. Hlava se vám točí od radosti a veškeré volné chvíle se snažíte trávit s objektem své touhy, případně intenzivním přemýšlením o něm.

Možná vám to bude připadat směšné, ale za celých devět let základní školy a čtyři roky střední mě vlastně ani jednou nenapadlo, že by vzdělávání mohlo být příjemné, či dokonce zábavné. Takové pocity jsem zažíval leda na konci školního roku nebo během nemoci své „oblíbené“ učitelky. A najednou jsem v tom byl až po uši. Objevoval jsem krásy vzdělávání, tu úžasnou radost, když se učíte, co chcete, jak chcete a kdy chcete. Nikdo vás nenutí dělat něco, „protože jsem to řekla“, nenutí vás stát a odpovídat na otázky ani vám neříká, že jste hodní, ale tak trochu natvrdlí… Prostě láska.

Zamilovanost je úžasná, ale sama o sobě nestačí. Tedy ne napořád. Jenom co se hormony a srdce trošku uklidní, překvapená hlava se začne ptát, kde to je a co se to stalo. Má zamilovaná hlava díky základní a střední škole již tehdy přesně věděla, jak učení rozhodně vypadat nemá, odpověď na to, jak vypadat má, ale bohužel neznala. A tak nezbývalo než začít experimentovat. Sám na sobě. A že jsem byl vskutku ideální testovací materiál. Pokud se angličtinu naučí někdo, komu jazyky nikdy nešly a komu kdysi dokonce navrhli, aby přestoupil na zvláštní školu, tak se ji přece může naučit každý. No ne?

A víte co? Já to zvládl. Vlastně to ani nebolelo. Nakonec jsem angličtinu vystudoval na univerzitě s červeným diplomem, udělal si certifikát CPE a dal ho na pass A, což je nejvyšší úroveň angličtiny, která se v Cambridgi měří. Několik let jsem pak v létě učil angličtinu v Oxfordu a v Londýně jsem získal nejvyšší neuniverzitní globálně uznávanou kvalifikaci pro vyučující anglického jazyka DELTA (Diploma in Teaching English to Speakers of Other Languages). Kromě toho přednáším externě na Masarykově univerzitě, školím učitele, mám nejsledovanější český youtubový kanál o angličtině a nejstudovanější onlinový kurz angličtiny u nás.

Proč vám to všechno říkám? Abych se pochlubil? Ale vůbec ne! Chci tím říct, že když jsem to dokázal já, zvládnete to i vy. Pokud budete chtít, pochopitelně. Nezáleží totiž na tom, jak jste staří, co vám říkali nebo říkají ostatní, ani jestli jste posledních deset let „věční začátečníci“. Nezáleží ani na tom, kolikrát jste si řekli, že na učení jazyků nemáte buňky ani čas. Taky jsem si tím prošel a vím, že to lze překonat.

Zvu vás na velké společné dobrodružství. Pokud mi to dovolíte, stanu se vaším průvodcem na cestě k báječné angličtině. Tahle kniha není klasická učebnice. Probereme sice všechny důležité aspekty angličtiny, především vám chci ale předat to, jak se tento jazyk učit, jak pro učení najít motivaci a jak v něm vytrvat. Zkrátka jak zařídit, abyste spolu měli krásný vztah na celý život, a ne jen románek na jednu noc. Budu s vámi sdílet nejlepší tipy, osvědčené metody, rady a doporučení a věřte mi: budu k vám zcela upřímný. Nebudu vám slibovat zázraky na počkání, nemožné do tří dnů a bezchybnou angličtinu do měsíce. (Pokud něco takového hledáte, pak jste sáhli vedle. Věřím ale, že to není váš případ.) Chcete-li se opravdu naučit anglicky a jste ochotni pro to něco udělat, pak držíte v ruce tu správnou knihu. Aby nám to společně fungovalo, budu potřebovat, abyste byli upřímní i vy ke mně. A hlavně sami k sobě. Můžeme si to slíbit? Je to vážně důležité. Ruku na to. Jelito, kopyto, platí to!

A jak že to dopadlo s malým Broňou? Je mi třicet, mám červený diplom, práci učitele angličtiny na gymplu a pocit, že mi svět leží u nohou. A k tomu plán na jednu malou škodolibou „pomstu“: chystám se navštívit svou češtinářku ze základky. Ano, tu, co mi říkala, že nemám ani na maturitu. Když jsem se za ní zastavil ve škole, dozvěděl jsem se, že už umřela. Je mi to líto. Kvůli ní i kvůli sobě. Odnáším si z toho ponaučení a předsevzetí: snažit se vždy v každém, a zvláště ve svých studentech, vidět jeho nejlepší možnou verzi, vidět jeho potenciál. A taky neodkládat důležité věci až na někdy jindy. Ono „někdy“ se totiž snadno může změnit v nikdy. Ano, máte pravdu. (Ne)nápadně vám tím naznačuji, že je načase přestat odkládat váš sen o tom, jak se konečně naučíte anglicky. Pojďme na to!

„Ahoj. Jmenuju se Jana, potřebuju se naučit anglicky, jinak dostanu padáka, říkal šéf. Je mi přes padesát, na jazyky jsem dřevo, vždycky začnu, vůbec se nechytám a zase brzy skončím. Jsem úplně v prdeli.“ Tak se mi před pár lety na první hodině představila jedna z mých studentek. A pak se rozplakala. Došel jsem pro papírové kapesníky a zavolal svou roztomilou labradoří slečnu, aby Janu přivedla na jiné myšlenky. Moc to nezabralo. „Neboj. To zvládneme. Když někdo doopravdy chce, tak to zvládne. Věř mi.“ Nevěřila. Prý už zkusila všechno, ale je prostě stará, blbá, nikdy nebyla v zemi, kde se mluví anglicky, ve škole měla jen ruštinu a vůbec, je prostě ztracený případ…

Máte rádi mýty a legendy? Já ano. Tedy pokud se netýkají studia mé milované angličtiny. Vy určitě žádným nepodloženým povídačkám nevěříte, pro jistotu se ale přece jen společně podívejme na několik nejrozšířenějších mýtů o osvojování angličtiny a cizích jazyků obecně. Pomůže nám to učit se efektivněji a také nás to zbaví hned několika výmluv. Právě mylné představy o světě a o nás samotných mohou být totiž překážkou, která stojí mezi námi a naší vysněnou angličtinou. Tak co, mí drazí bořiči mýtů, připraveni?

Mýtus první:

Abych se naučil dobře anglicky, musím žít v anglicky mluvící zemi

Zní to logicky, že? Akorát to není pravda. Žít po jistou dobu v zemi, kde se mluví jazykem, který chcete ovládnout, je určitě užitečné. Není to však nezbytné, a už vůbec ne samospásné. Třeba ve Velké Británii žije obrovské množství cizinců, kteří mluví i po deseti či více letech horší angličtinou než většina mých studentů v České republice. Jak je to možné?

Důvodů se nabízí hned několik. Prvním z nich může být ztráta motivace. Člověk přijede do anglofonní země, naučí se vše, co nutně potřebuje pro „přežití“, a přestane se snažit svou znalost angličtiny dále prohlubovat. Stále dokola používá stejné výrazy a aktivně se už nic nového neučí.

Druhým důvodem bývá mylná představa, že do nás cizí jazyk jaksi magicky vstoupí. Lidé věří, že pobyt v Anglii a znalost angličtiny jdou zkrátka ruku v ruce. Dýchají přece stejný vzduch, pijí stejnou vodu a jedí stejné jídlo jako všichni ti, kteří mluví anglicky skvěle. Sám jsem nenapravitelný optimista a takový přístup mi upřímně imponuje, angličtina ale není infekční nemoc a člověk se jí nemůže jen tak nakazit. Tak to prostě nefunguje. Škoda, že?

Další problém může spočívat v tom, že opakujete stále stejné chyby, například vynecháváte členy nebo špatně používáte časy. Lidé jsou příliš zdvořilí a zaneprázdnění na to, aby vás opravovali. Pokud přijdete do obchodu a řeknete: „Two apple, and one tomatoes me for, please,“ prodavač vám vše, oč žádáte, samozřejmě s úsměvem prodá. Vy pak spokojeně odcházíte, aniž byste tušili, že tohle nebyla zrovna ideální angličtina.

Významnou roli hraje také to, jakými lidmi se v anglicky mluvící zemi obklopujete a s kým si převážně povídáte. Češi a Slováci často drží pohromadě – bydlí spolu, mluví spolu, chodí spolu (na pivo i jinak). Je úžasné, že si rozumíme a pomáháme, bohužel to však také znamená, že zůstáváme v prostředí svého mateřského jazyka a angličtině se příliš nevystavujeme.

Znám spoustu lidí, kteří se naučili úžasně anglicky, aniž kdy opustili Českou republiku. V dnešní době je totiž opravdu snadné obklopit se angličtinou i u nás. Jak praví jedna reklama na pivo: „Kam bys chodil? Celej svět sem přijde za tebou!“ Filmy, seriály, počítačové hry, audioknihy, aplikace, výuka po internetu, cizinci u nás… Sečteno podtrženo, přestěhovat se kvůli angličtině do anglicky mluvící země je skvělé, doporučované a veskrze přínosné, ale nedostatek takové zkušenosti jako výmluva, proč se anglicky neučit nebo proč to brzy vzdát, určitě neobstojí.

Mýtus druhý:

Lepší je nemluvit vůbec než mluvit s chybami

„Raději počkám, až budu umět anglicky pořádně a bez chyb, a teprve pak začnu mluvit,“ slýchávám. To bychom ale taky mohli čekat věčně, ne? Samozřejmě jde i v tomto případě o mýtus – vždyť jak jinak se člověk naučí mluvit, než že to začne zkoušet? Platí to pro téměř všechny lidské dovednosti, tak proč by mělo být mluvení cizí řečí výjimkou? Navíc se ukazuje, že aktivní používání jazyka od samého začátku učení výrazně urychluje jeho osvojování. Jednou pro vždy si zapište za uši, že chyby jsou nedílnou a přirozenou součástí učení. Přílišná snaha vyvarovat se jich vás naopak brzdí. Moc se mi líbí myšlenka: There are no mistakes, just steps to perfection. Neexistují chyby, pouze kroky k dokonalosti. Prostě chyba je kámoš, ne nepřítel.

Pokud chce člověk mluvit cizí řečí, musí s tím rovnou začít. Představa, že se jazyk nejdříve naučím „teoreticky“ a teprve pak se do toho pustím v praxi, nedává smysl. Je to, jako by dítě chtělo začít chodit, teprve až se chodit naučí. Žádné pády, lezení po čtyřech a vrávorání u nábytku. Hezky by leželo, vůbec by se neztrapňovalo zkoušením něčeho, co mu nejde, čekalo by a těšilo se, až nastane den, kdy najednou vstane a vyrazí do světa pevným krokem. A jestli neumřelo, tak tam leží a čeká dodnes.

Mýtus třetí:

Učíme se jen, když o tom víme

Někdy mají lidé zažitou představu, že se učí, jen když sedí ve škole či doma nad knihou a pekelně se soustředí. Mám pro vás dobrou zprávu. Učíme se mnohem častěji, a dokonce to děláme, aniž si to uvědomujeme!

Pokud například koukáte na anglický film s anglickými titulky, nejspíš vnímáte hlavně to, že se bavíte. Zároveň ale čtete a slyšíte různé fráze a slovní spojení, vnímáte přirozenou intonaci a rozšiřujete si povědomí o anglických reáliích. Přirozeně vstřebáváte angličtinu – učíte se. Totéž platí, když si s někým povídáte anglicky, díváte se na anglický návod, jak namontovat žaluzie, čtete si v angličtině o nejnovějším pokusu Pamely Anderson o šťastné manželství nebo vaříte podle videa s Jamiem Oliverem.

Vezměme si příklad z dětí. Zvládnou se toho tolik naučit a nepotřebují k tomu formální vzdělávání. Prostě dělají to, co je baví, a dělají to často. O totéž bychom se měli snažit i my dospělí. Nejefektivněji se prý učíme, když se dostaneme do takzvaného stavu flow (česky se nejčastěji překládá jako plynutí), kdy jsme danou aktivitou tak pohlceni, že zapomínáme na čas a svět kolem nás. Často se nám to stává právě u činností, které jsem jmenoval výše. Možná jste se stejně jako já někdy začetli do Harryho Pottera a najednou zjistili, že jsou tři ráno a vy jste zapomněli jíst, pít a vyvenčit psa. Pokud se vám někdy něco podobného přihodilo, víte, o čem mluvím.

Ideální je samozřejmě kombinovat oba způsoby učení – vědomé, soustředěné studium (například s učebnicí pro samouky, seznamem slovíček či online kurzem) i nevědomé, přirozené „konzumování“ angličtiny (například při poslechu audioknih, četbě, sledování filmů a seriálů nebo při hraní počítačových her). Odteď se můžete s čistým svědomím oddávat zálibám, u kterých jste si dřív vyčítali, že se nevěnujete něčemu užitečnějšímu. Už totiž víte, že vším, co děláte v angličtině, se vlastně učíte. A to je vážně super, ne? Příjemnému učení třikrát zdar!

Mýtus čtvrtý:

Existuje jen jeden správný způsob, jak se angličtinu naučit

Každou chvíli se dozvídáme o tom, že někdo vymyslel nový, efektivní, jedinečný, magický, či rovnou hypnotický způsob výuky angličtiny slibující pedagogické zázraky. Bylo by to krásné, že? Žádné zdlouhavé učení, biflování slovíček, čtení, poslech, gramatika ani pravidelné opakování. Prostě nasadím sluchátka, polknu pilulku nebo v sobě odhalím vnitřní anglické dítě. I takové představy jsou samozřejmě mýtus. Žádné kouzelné zkratky, zázračné metody ani jediný, zaručený způsob, jak ovládnout angličtinu, který by byl vhodný pro všechny bez rozdílu, neexistují.

Každému vyhovuje trochu jiný styl učení. Extroverti potřebují více mluvit, rádi přemýšlejí nahlas a často jim pomáhá i hlasitá hudba. Introvertům naopak prospívá spíše klid a soustředění. Někdo si musí věci psát, druhý je potřebuje hlavně vidět, dalšímu to myslí lépe ráno, jinému až večer, někdo potřebuje barvy a obrázky, jiný zase tabulky a řád. Ano, máme k dispozici spoustu skvělých metod, ale jen vy sami dokážete posoudit, která z nich vám sedí nejlépe. To, že je z nějakého postupu paf vaše kamarádka nebo váš šéf, ještě neznamená, že bude fungovat i u vás.

Je dobré nechat si poradit a inspirovat se u ostatních. Vždyť i já sám se budu o něco takového v celé knize snažit. Pamatujte si ale, že nic není dogma a všechno je potřeba vyzkoušet na vlastní kůži a kriticky analyzovat. Stejně jako je normální, že si k poslechu vybíráme hudbu, která se nám líbí, a děláme sport, který nás baví, mělo by být normální i to, že si podle svých preferencí volíme metody učení. Nevím, jaký způsob učení je pro vás ten nejlepší. Ukážu vám spoustu skvělých možností, ale ideální studijní playlist si z nich namícháte vy sami.

Create your own playlist of learning methods

Mýtus pátý:

Nevidím pokrok, takže se nezlepšuji

Teoreticky se to může stát – nevidíte pokrok, protože prostě žádný neexistuje. Daleko častěji se ale setkávám s tím, že lidé žádný pokrok nevidí, přestože se jednoznačně zlepšují. Jak je to možné?

Pojďme si to objasnit na něčem, co všichni dobře známe, na stárnutí. Když s někým žijete a vídáte ho každý den, sotva si všimnete, že se mu na tváři objevily vrásky; vždyť každé ráno vypadá skoro stejně jako včera večer. Bohužel to neznamená, že bychom nestárli. Naplno nám to dojde vždy, když někoho vidíme po dlouhé době, třeba spolužáky na třídním srazu. Určitě už tušíte, kam tím mířím. Zlepšování se v angličtině (stejně jako stárnutí) probíhá postupně. Takřka plíživě. Angličtina je s námi skoro každý den, proto je velmi snadné pokrok přehlédnout. Ukážu vám dva triky, které vám pomohou zlepšení sledovat a nepropadat trudomyslnosti.

Trik číslo jedna: Najděte si nějakou anglickou knihu či jiný materiál, který je pro vás nyní příliš těžký, někam si ho uložte a poznamenejte si datum, kdy jste s ním pracovali. Za pár měsíců se k němu vraťte (doporučuji vytvořit si v kalendáři upomínku). S velkou pravděpodobností vám bude najednou připadat o dost lehčí! Mluvím z vlastní zkušenosti. Taky jsem měl pocit, že nedělám pokroky. Záhy jsem si ale uvědomil, že jsem právě dočetl knihu, kterou jsem před dvěma lety odložil, protože pro mě byla příliš složitá.

Trik číslo dva: Nahrajte se, jak mluvíte anglicky (dneska je to díky chytrým telefonům vážně snadné, takže nemáte žádnou výmluvu, sorry). Za pár měsíců se nahrajte znovu. Pak si obě nahrávky pusťte hned po sobě a sledujte, jaký je mezi nimi – tedy mezi vaší angličtinou tehdy a teď – rozdíl. Jsem si jistý, že budete příjemně překvapeni. Sám jsem to s některými ze svých studentů vyzkoušel. Nejdříve se do toho samozřejmě nikomu nechtělo (hádám, že ani vy z toho nejste nadšením bez sebe, viďte?). Když ale uslyšeli ten rozdíl, někteří z nich měli v očích slzy. Slzy radosti a dojetí, pochopitelně. Tak neváhejte a vyzkoušejte to taky! Určitě si/mi pak poděkujete.

Mýtus šestý:

Malým dětem jdou jazyky snadno, my dospělí se s nimi daleko víc natrápíme

Tohle je ve skutečnosti spíš polomýtus. Mluvíme-li o mateřském jazyce či jazyce místa, kde dítě vyrůstá a kde jej tato řeč obklopuje, pak to mýtus není. Malé děti jazyk opravdu nasávají jako houba a my dospělí jim to můžeme leda závidět. Řada odborníků se shoduje, že schopnost přirozeně absorbovat jazyk zhruba od šesti let věku výrazně klesá. Jde-li ovšem o osvojování cizího jazyka, situace je zcela jiná. Pokud vím, neexistuje žádný důkaz, že by se děti ve školce či na základní škole učily angličtinu rychleji než dospělí, kteří věnují studiu stejné množství času a energie. Dospělí mají dokonce oproti dětem hned několik výhod. Dokážeme nad učením více přemýšlet a lépe vyhodnotit, které metody nám sedí, které nefungují a proč tomu tak je. Také si umíme učení mnohem lépe naplánovat, najít si v něm systém a říct si o to, co potřebujeme. Jinými slovy dokážeme využít své životní zkušenosti k tomu, abychom studium přizpůsobili vlastním potřebám, schopnostem a prioritám.

Jedinou výjimkou je výslovnost. Zdá se, že pro většinu z nás platí, že pokud začneme správnou výslovnost pilovat až po pubertě, nikdy nebudeme znít stejně jako rodilí mluvčí a vždy bude možné rozpoznat, že jsme se nenarodili v anglofonní zemi. Nicméně stále platí, že se můžeme naučit mluvit tak, aby nám lidé po celém světě bez problémů rozuměli. A to je podle mě hlavní!

Mýtus sedmý:

Jsem příliš starý/á

Abych byl upřímný, spíš než o mýtus jde dost často – sáhněme si do svědomí – o výmluvu. S naším báječným mozkem je to podobné jako se svaly. Neochabují ani tak věkem jako spíš tím, že je přestaneme používat. Pokud dlouho neběháte a pak znovu začnete, půjde to ztuha. Věřte ale, že stejně jako se člověk časem rozběhá, tak se taky rozmluví.

Učení se cizím jazykům v pozdějším věku má mnoho výhod, o kterých možná ani nevíte. Je to jeden z nejefektivnějších způsobů, jak se chránit před nemocemi, jako je Alzheimerova choroba či stařecká demence. Když se dospělý člověk navzdory pochybnostem svým i svého okolí naučí anglicky, výrazně mu to zvedne sebevědomí. Nemusíte mluvit zrovna jako Oprah Winfrey nebo psát jako Hemingway. Ostatně, proč byste měli? To, že se zvládnete naučit základy angličtiny a poprvé si bez problémů objednáte na dovolené jídlo, nestydíte se promluvit na poradě nebo někomu anglicky popíšete cestu tak, že najde, co hledá, jsou velká vítězství, která vám dodají odvahu pustit se do dalších věcí. Když jste zvládli tohle, proč ne něco jiného?

Můžete se ke mně přidat a pravidelně si opakovat Broňovu mantru: Nemožné je pouze to, o co se nepokusíme. Snad mi odpustíte, když pro jistotu dodám, že mladší už nebudete, což také znamená, že vám na zvládnutí angličtiny nikdy nebudete zbývat víc času. Vy ale právě teď na výrazném zlepšení své angličtiny pracujete. A to je úžasné!

Mýtus osmý:

Nemám na jazyky buňky

Můžu se plést, ale řekl bych, že bez jakýchkoliv problémů rozumíte tomu, co vám zde píšu, je to tak? Asi také rozumíte svým kamarádům a rodině, že? Možná mluví rychle, používají podivná slova, špatně artikulují nebo hovoří s plnou pusou, přesto chápete, co říkají. Dovolím si také tvrdit, že dokážete v češtině (či ve svém mateřském jazyce) vyjádřit vše, co chcete, a to bez velkého přemýšlení. Souhlasíte? Počkat, to mi musíte vysvětlit! Ještě před chvíli jste říkali, že na jazyky nemáte buňky, ne? Ale jděte! Když jste se česky naučili jako malí, bez knih, internetu, učitelů, učebních strategií (tehdy jste dokonce neuměli ani číst!), tak to přece znamená, že vaše buňky jsou zcela v pořádku a nic vám nebrání to celé úspěšně zopakovat s jiným jazykem!

Ano, řekli jsme si, že dospělí a děti se učí rozdílně, také je pravda, že někteří mají na jazyky větší talent než jiní. Přesto platí, že kdo to zvládl jednou, dokáže to i podruhé. Já jsem začal sám, ve fabrice, s jednou starou učebnicí, s dyslexií, po třinácti letech konstantního selhávání a studijních nezdarů. Když to zvládl někdo jako já, proč ne vy?

Vzpomínáte si na Janu? Na tu, co byla úplně v… no, vy víte kde. Tak dnes už je jinde. Konkrétně ve vedení jedné velké mezinárodní firmy. Anglicky mluví denně, cestuje po světě a je na sebe po právu hrdá. Já jsem na ni pochopitelně také hrdý. Jak to Jana dokázala? Co myslíte, bylo to rychlé, snadné a bezbolestné? Samozřejmě, že ne. Byla to pořádná makačka. Kupa poctivé práce, pravidelného učení, opakování, občas pocit beznaděje i nějaké ty slzy. Ale o to víc si pak člověk váží svého úspěchu i sebe sama.

Píše se rok 1999, je mi dvacet a pracuji v krachující fabrice na pletací stroje. Ve volných, chvílích, kterých mám nyní dostatek, přemýšlím, co se životem a složenkami. Neumím žádný jazyk s výjimkou češtiny a ani s ní to není žádná sláva. Tu mě napadne spásná myšlenka: Naučím se anglicky! Je to cool jazyk, zpívají v něm ty nejlepší kapely, točí se v něm ty nejlepší filmy, a když člověk anglicky umí, přijde si na dobré peníze! Než jsem stačil samým nadšením dvakrát obejít svůj olejem umaštěný ponk, narazil jsem na první zádrhel, který mi vzal vítr z plachet. Jak začít? Mám si najít učitele? Navštěvovat jazykovou školu? Koukat na filmy? Nebo raději poslouchat písničky? Odjet do Anglie? Koupit si učebnici pro samouky? Říká se tomu rozhodovací paralýza. Čím více možností máme, tím vyšší je riziko, že si nakonec nevybereme vůbec nic. Jenže to jsem tenkrát netušil. Věděl jsem jen to, že se chci naučit anglicky. A tak jsem seděl v krachující továrně, opíral se o svěrák a lámal si hlavu nad tím, co dál.

Je poměrně pravděpodobné, že se potýkáte se stejným problémem jako kdysi já. Existuje tolik úžasných věcí, které můžete pro zlepšení své angličtiny udělat. Ale jak se říká: You can do anything, but not everything – můžete dělat cokoliv, ale ne všechno. Jistě se ve vašem okolí najde spousta lidí, kteří vám ochotně poslouží dobrou radou. Potíž je v tom, že každý přispěchá s jinou a některé z nich si dokonce vzájemně protiřečí. Navíc to, že něco pomohlo vašemu kamarádovi, ještě automaticky neznamená, že to bude fungovat i u vás. Jak tedy správně začít a jak vytrvat? Co, kdy, kde a jak často pro svou angličtinu dělat? S tím vám rád pomůžu. Budete k tomu potřebovat tužku, papír, klid, trochu času a ideálně něco dobrého k pití. Také se vám budou hodit doplňkové materiály, které si ke knize můžete zdarma stáhnout.[1]

Než doopravdy začneme, potřebuji vám říct něco důležitého. Vzpomínáte, jak jsme si na začátku knihy slíbili, že k sobě budeme upřímní? Teď vám upřímně říkám, že jestli si tuhle kapitolu jenom přečtete, k ničemu vám nebude. Čeká vás několik úkolů, které je důležité splnit. Zastavit se, zamyslet se, zapsat si odpovědi. Budujeme krásný vztah na celý život, pamatujete? Tak pojďme na to!

3 × 3 proč

Ze všeho nejdříve si ujasněme, proč se vlastně chcete naučit anglicky. Možná to zní jako banalita, ve skutečnosti je to však důležitý základ, na kterém budete stavět. Zamyslete se nad tím, jaké jsou tři hlavní důvody, proč si přejete svou angličtinu zlepšit, a odpovědi si zapište do tabulky (její šablonu najdete v doplňkových materiálech[2]). Ke každému z hlavních důvodů pak přidejte ještě tři další, dílčí důvody. Po vyplnění může tabulka vypadat třeba takto:

Důvod 1:

Chci si zlepšit angličtinu, protože si přeji cestovat po světě.

Důvod 2:

Chci se naučit anglicky, abych si sehnal práci v Irsku.

Důvod 3:

Chci se naučit anglicky, protože si chci přečíst Pána prstenů v originále.

1. Protože:

Je to můj velký sen.

1. Protože:

Potřebuji našetřit na základ hypotéky.

1. Protože:

Je to má nejoblíbenější kniha.

2. Protože:

Rád si povídám se zajímavými lidmi z cizích zemí.

2. Protože:

Chci zjistit, jaké je žít v jiné zemi.

2. Protože:

Chci „pocítit“, jak Tolkien skutečně psal.

3. Protože:

Rád ochutnávám lokální jídla i nápoje a povídám si o nich s místními.

3. Protože:

Práce, kterou dělám, není perspektivní.

3. Protože:

Dodalo by mi to sebevědomí a splnil bych si jeden velký životní sen.

Máte vyplněno? Možná tomu nebudete věřit, ale existují lidé, kteří takovou tabulku klidně přeskočí. Cíl je přece jasný: naučit se pořádně anglicky. Není čas ztrácet čas! Pokud byste mezi ně náhodou patřili, mám pro vás jeden kratičký, ale poučný příběh: Tři kameníci otesávali na staveništi kameny. Navštívil je cestovatel a tázal se jich, co to dělají. První znuděný a nerudný kameník odvětil: „Otesávám kámen.“ Druhý trošku méně nešťastný kameník se zamyslel a řekl: „Vydělávám sobě a své rodině na chleba.“ A třetí kameník, který se tvářil spokojeně a byl do práce pořádně zabraný, cestovateli odpověděl: „Stavím katedrálu!“

Stejně jako v našem příběhu i při studiu angličtiny je důležité vědět, proč děláte to, co děláte. Ne vždy to musí být nutně zábavné a vzrušující (což je samozřejmě ideální varianta), vždy vám to ale musí dávat smysl. Tak šup, teď už vážně vyplňte tu tabulku, ano?

Já coby ideální student

Vaším druhým úkolem bude představit si sebe jako ideálního studenta. Věřte, nebo ne, ale právě taková představa funguje podle všeho lépe než konkrétní cíle zaměřené na to, kolik slovíček se naučíte nebo kterou učebnici či zkoušku zvládnete. Samotná idea samozřejmě nestačí – musíme se ji následně snažit naplnit. Ale nepředbíhejme a vezměme to popořádku.

Zkuste si představit své ideální studijní já. Jaký jste student? Kdy, kde a jak často se učíte? Jaké četbě a poslechu se věnujete? S jakými materiály pracujete? Zkrátka jak se vaše ideální studijní já chová? Můžete být například typ, co se každé ráno u snídaně učí s aplikací, píše si v angličtině všechny nákupní seznamy, na filmy kouká jedině v angličtině s anglickými titulky a na nočním stolku má pouze anglické knížky.

Vážně to funguje. Otestoval jsem to na sobě i na obrovském množství svých studentů. Teď to zkuste vy. Namalujte si postavičku (nebo využijte tu z doplňkových materiálů[3]) a k ní si zapište, jaký jste student, co děláte a jak se chováte. Buďte co nejkonkrétnější. Výsledek může vypadat třeba takto:

Vision board

Pohled na vision board by vás měl motivovat k učení, dodávat vám odvahu a také vám stále připomínat, že jste se ke studiu angličtiny pevně rozhodli. Aby se vám podařilo s angličtinou začít a vytrvat, měli byste se k vision boardu pravidelně vracet a mít jej stále na očích.

Co, kdy a kde

Ne, nebojte se, nenechám vás v tom samotné. Sloupečky si společně jeden po druhém projdeme.

Co budu dělat?

1. Co bych na své angličtině rád/a zlepšil/a?

2. Co mě baví či láká?

3. Co je pro mě snadné a dostupné?

Kdy to budu dělat?

Naše vůle a schopnost správně se rozhodovat se během dne unavuje. To je údajně jeden z důvodů, proč je pravděpodobnější, že si ráno naservírujete zdravou snídani, ale večer se vám častěji stane, že sáhnete po něčem nezdravém. Náročnější studijní cíle si proto plánujte na ráno či dopoledne a příjemnější úkoly nechte naopak na večer. To platí i v případě, že jste spíš sovy než ranní ptáčata – těžší úkoly zkrátka zařaďte před ty méně náročné.

Kde to budu dělat?

CO (budu dělat)

KDY (to budu dělat)

KDE (to budu dělat)

Procvičovat angličtinu s aplikací Duolingo

Každé ráno, hned jak vstanu

Na záchodě (místo brouzdání na sociálních sítích)

Poslouchat podcasty BBC Learning English

Cestou do práce a z práce

Cestou na zastávku a v MHD

Číst si zjednodušené příběhy Sherlocka Holmese

V obědové pauze během všedních dní

Na lavičce přímo před kanceláří

Pracovat s učebnicí English Grammar in Use   (přečtu si teorii a udělám cvičení)

V sobotu a neděli od 7.00 do 8.00 (než se vzbudí zbytek rodiny)

V kuchyni u stolu s velkým hrnkem černé kávy

Angličtina jako váš důležitý obchodní partner

Hlídací tabulka

Pravidlo pěti minut

Zrádnost volných dní

Pleteme si na sebe anglické biče

Always look on the bright side of life/studying

Je to maraton, ne sprint

Čtenářský tip

V této kapitole jsem hodně čerpal z četby o učení se a vytváření si návyků, konkrétně z knih Nauč se to! a Atomové návyky. Obě jsou mimořádně užitečné, takže se o nich ještě nejednou zmíním v dalších kapitolách. Pokud vás tato témata zajímají, určitě si tyto knihy přečtěte!

Otázky a odpovědi

Jak často a jak dlouho se mám učit?

Kdy a kde se mám učit?

Jak dlouho trvá naučit se anglicky?

- A2 – začátečník (elementary): 180 až 200 hodin

- B1 – mírně pokročilý (intermediate): 350 až 400 hodin

- B2 – středně pokročilý (upper-intermediate): 500 až 600 hodin

- C1 – pokročilý (advanced): 700 až 800 hodin

- C2 – expert (proficiency): 1 000 až 1 200 hodin

Jak se přehoupnout z B2 na C1?

Je důležitější talent, nebo pracovitost?

Která metoda je nejefektivnější?

Jak správně motivovat děti?

Table of Contents

Předmluva aneb jak to kluk, co propadal z jazyků, dotáhl na Oxford

1. Mýty o učení se (nejen) angličtiny

2. Jak si vytvářet návyky a najít motivaci