Tomáš Nushart

NEŠTĚKEJ NA SVÉHO PSA

Manuál láskyplné a efektivní výchovy

Copyright © Tomáš Nushart, 2022. All rights reserved.

Illustrations © Toy_Box, 2022. All rights reserved.

V edici Briquet vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2022. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Odborná spolupráce Jakub Beran, Ivana Grešová, David Hanzlíček, František Šusta

Jazyková redaktorka Irena Hanušová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Ilustrace Toy_Box

Ilustrace na obálce Toy_Box

Obálka David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-nestekej, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2022

ISBN 978-80-7555-168-9

Bailymu, voříškovi z útulku, který definitivně odšpuntoval mou trenérskou kariéru. Stejně jako všem ostatním psům, aby se s námi měli lépe. Oni jsou našimi nejlepšími přáteli po mnoho tisíc let, je na čase, abychom se jejich nejlepšími přáteli stali také my.

„Velikost národa a jeho mravní rozvoj lze vyčíst ze způsobu, jakým zachází se zvířaty.“

—Mahátma Gándhí

Úvod

Při pořizování akvarijních rybiček většinou řešíme, jaké by měly mít akvárium, jak ho vybavit a čistit, jaké rostliny a kameny do něj dát, čím rybičky krmit, jak jednotlivé druhy vzájemně kombinovat a spoustu dalších věcí. Když si ale pořizujeme psa, většinou kromě krmení a očkování neřešíme nic. Řekneme si: „To zvládnem, vždyť je to jen pes.“

Pak se ale nestačíme divit, když nový člen domácnosti okusuje sedačku, skáče na návštěvy a honí kočku po domě. Z malého štěňátka časem vyroste dospělý pes – živočich s vlastními potřebami, které nemusí vždy odpovídat našim představám. Chování, které nám u štěněte přišlo roztomilé, nám najednou u třicetikilového labradora vadí. Obvykle pak saháme po metodách založených na trestu, protože taková výchova je u nás hluboce zakořeněná. Skáče na vás pes? Oukej, zmáčkněte mu přední tlapky, přišlápněte zadní, kterými stojí na zemi, postříkejte ho rozprašovačem na kytky, zakřičte na něj, štípněte ho nebo strhněte vodítkem k zemi… Dělá se to tak přece už desítky let. Ach jo, opravdu chceme vychovávat nejlepšího přítele člověka tímto způsobem? Divím se, že nás za to psi nekoušou častěji.

Psi nám odpouštějí velmi hrubé zacházení, a jak říká kolega trenér František Šusta, jsou snad jediným živočišným druhem na světě, který si vědomě přijde pro trest. Tím nám bezděčně umožňují, abychom se k nim chovali, jak nás zrovna napadne, a nad svými metodami moc nepřemýšleli. Existují ale i jiné způsoby výchovy, které respektují fakt, že pes je živočich, který má své vlastní potřeby stejně jako rybičky v akváriu. Nebo jako kočka.

Představte si, že budete místo psa trénovat kočku. Chcete jí vysvětlit třeba přivolání. Jak to udělat, aby neodešla nebo vás rovnou nepoškrábala? Ani vás nenapadne uplatňovat tresty, naopak intuitivně zapojíte spoustu odměn. To samé platí o tréninku lachtana. Představte si, že jste ve výběhu s lachtanem, což je fakt velké zvíře – dospělý samec váží kolem půl tuny. Ani toho nejzarytějšího vůdce smečky by v takové situaci nenapadlo začít lachtana cepovat tresty, nepochybně by k tomuto zvířeti přistupoval s respektem. Zkusme psy trénovat spíš jako kočku nebo lachtana.

Nebo jako draka! Když se chce mladý viking Škyťák ve filmu Jak vycvičit draka sblížit s Bezzubkou, nepoužívá vůbec špatné metody. Zjistí, které odměny má drak nejraději, a přinese mu koš plný ryb. Dává tím najevo, že se ho Bezzubka nemusí bát, ba naopak, že jeho přítomnost vždycky znamená něco dobrého. Škyťák dokonce řeší zdravotní stav svého mazlíčka, když mu spravuje část kormidla na ocase. Kdyby u nás bylo obecné povědomí o tréninku zvířat na podobné úrovni jako ve zmíněném animáku, nemusel bych tuhle knížku psát a byl bych spokojený.

* * *

Jsme národem pejskařů. V počtu psů připadajících na jednoho obyvatele v Evropě vedeme. Téměř každý majitel psa má na jeho výcvik svůj názor a velká část z nich si myslí, že naprostým základem je být vůdce smečky. Toto přesvědčení bohužel sdílí i nemálo trenérů. V této knize se dozvíte, proč to není pravda a co je podstatou moderního tréninku zvířat.

V první kapitole, která vyvrací mýty spojené se smečkovou teorií, se mimo jiné dozvíte, proč byste psovi neměli sahat do misky, když zrovna jí, proč může pes na gauč i do postele, pokud to tak chcete, nebo proč bychom ho nikdy neměli trestat za štěkání nebo vrčení a co jiného v daných situacích dělat.

Ve druhé kapitole se zaměříme na to, proč byste se měli vydat cestou moderního tréninku, který staví na pozitivních metodách, a zodpovíme si spoustu důležitých otázek: Proč potřebujeme být pro psy srozumitelní? Jaký je rozdíl mezi vychovaným a zlomeným psem, jaký mezi klasickým a operantním podmiňováním a jak to všechno ovlivňuje každodenní soužití s vaším psem a jeho výcvik? A pokusíme se zodpovědět i naprosto zásadní otázku, co je v tréninku zvířat etické a co už je za hranou.

V dalších dvou kapitolách se dočtete o nejdůležitějších povelech a žádoucích typech chování – vždy konkrétně popíšu, jak s jejich tréninkem začít a jak postupně pracovat na tom, aby daný povel fungoval i jinde než jen doma v obýváku. Mimo klasické „sedni“, „lehni“, chůze u nohy a přivolání probereme i další dovednosti, například trénink pozornosti nebo klidu na dece. Zjistíte, jak svého psa naučit nose touch, povely „drž“ a „pusť“ nebo odložení brady; ten se vám může hodit například při veterinární manipulaci nebo otírání tlapek.

A na závěr si osvojíte principy, které vám pomohou v typických problémových situacích, jako je tahání na vodítku, strach ze samoty, zvuků nebo lidí, skákání na lidi nebo ignorování přivolání. Pojďme si teď ukázat, jak psí potřeby respektovat a využívat je ve výchově, aby nám to soužití v lidském světě pěkně klapalo.

Videokurz

Připravili jsme pro vás speciální videokurz na naší online akademii psího tréninku psichologie.cz. Kurz doplňuje informace popsané v knize a názorně ukazuje, jak jednotlivá chování vypadají v praxi. Takže mi při něm můžete hezky koukat pod ruce.

Témata, která najdete ve videokurzu, jsou v knížce značená touto ikonou:

Ke kurzu se dostanete snadno. Stačí naskenovat QR kód nebo navštívit stránku www.psichologie.cz/nestekej a zadat heslo: nestekamnasvehopsa.

1 /

Teorie, která už neplatí

Zeptejte se deseti lidí ve svém okolí, jak vychovávat psa, a vsadím se, že alespoň sedm z nich vám řekne něco ve smyslu: „Musíš bejt vůdce smečky.“ A co je horší, zeptejte se deseti psích trenérů ve svém okolí, a vsadím se, že minimálně polovina z nich vám potvrdí, že právě tahle myšlenka je základem tréninku psů. Jenže to tak vůbec není.

Takzvaná smečková teorie si žije tak trochu vlastním životem. Nemá přesnou definici a těžko bychom pátrali po jejím původu, protože nevychází z jedné konkrétní studie ani od jednoho konkrétního autora. V průběhu 20. století vědci pozorovali chování vlků žijících převážně v zajetí a následně z toho vyvozovali určité závěry. Takto nastavené podmínky výzkumu jsou ale poněkud nešťastné, vlci se totiž chovají jinak v zajetí a jinak ve volné přírodě. V 70. letech pak americký biolog David Mech, jehož publikace o životě vlků patří k těm nejzásadnějším, poprvé použil pojem alfa samec (alfa vlk).

Problém nastal v okamžiku, kdy si poznatky z těchto výzkumů našly cestu do oblasti výcviku psů. Začalo se pracovat s pojmy jako „alfa samec“ nebo „dominantní hierarchie“ ve vztahu k psům a jejich páníčkům bez ohledu na rozdíly mezi vlkem a psem nebo mezi člověkem a psem. Neřešily se odlišnosti v chování vlků ve volné přírodě a v zajetí nebo chování smečky, jejíž členové jsou si navzájem příbuzní, a smečky, jejíž členové si příbuzní nejsou. A to celé vedlo k nesmyslnému používání trestů, protože člověk přece musí být alfa samcem. Smečková teorie se většinou opírá o následující tři pilíře:

Pes se vyvinul z vlka, takže se chová jako vlk.

Vlci spolu neustále bojují o dominantní postavení ve smečce.

My lidi se psy fungujeme jako smečka, takže bychom měli uplatňovat stejné hierarchické uspořádání.

Kdyby jen jeden z těchto tří předpokladů nebyl pravdivý, teorie by se zhroutila jako domeček z karet. Pravdivý přitom není ani jeden! Pes se z vlka sice s největší pravděpodobností vyvinul, ale dělí je asi patnáct tisíc let domestikace a šlechtění. Tedy dlouhé období vybírání těch jedinců, kteří s námi chtějí nejvíce spolupracovat a jsou z našeho pohledu „nejhodnější“. Oproti vlkům si většina dnešních psů například ponechává do dospělosti takzvané juvenilní znaky, což znamená, že se i v dospělosti chovají spíš jako štěňata. Vyzývají ke hře, lehají si na záda, olizují nám nos a podobně. Představte si třeba takového francouzského buldočka. Přijde vám, že vypadá nebo se snad chová jako vlk? Asi ne, že? Tak prosím, jednou pro vždy zapomeňme na to, že se psi chovají stejně jako vlci.

Druhý bod smečkové teorie hlásá, že vlci spolu neustále svádějí souboje o hierarchické postavení. Jenže předmětem většiny pozorování nebyla smečka, ale uměle vytvořená skupina nepříbuzných vlků na ohraničeném území (typicky v zoo), což pro ně není přirozené. Nebojovali spolu o postavení, aby si dokázali, že jeden je drsnější než ten druhý, ale spíš o zdroje nutné k životu. Ve volné přírodě se smečka vlků většinou skládá z příbuzných jedinců a funguje jako rodina. Když vlci nemají dostatek jídla, nechávají nejdříve nažrat svá mláďata, aby přežila a zachovala se genetická linie. Ve volné přírodě tak u vlků nebyly pozorovány víceméně žádné boje o dominanci.1

A třetí bod, podle něhož bychom měli napodobovat chování psů? Ten je úplně mimo. Snažit se rukou kousat psa, protože tím údajně simulujeme kousání tlamou? Ach jo. Psi chápou, že my psi nejsme, a také chápou, že naše ruka není tlama. Celý svůj život totiž tráví tím, že nás pozorují. Mohou nás mít za divné opice, co se neustále objímají a často čučí do obrazovky, ale za psy nás rozhodně nepovažují.2 Tak si na ně prosím, nehrajme. Můžeme tím dosáhnout jedině toho, že se našich rukou začnou bát, protože si je budou spojovat s častým trestáním.

Sám David Mech již delší dobu považuje pojem alfa vlk za zavádějící a raději používá výrazy vlčí máma a vlčí táta, odborněji řečeno plemenná nebo chovná samice či plemenný nebo chovný samec. Dospěl k tomu poté, co měl příležitost pozorovat vlky ve volné přírodě na ostrově Ellesmere v Severním ledovém oceánu. Fakt, že se vlci v sociální hierarchii na svou pozici nedostávají soupeřením s ostatními, ale především plozením mláďat, považuje za jedno ze svých nejdůležitějších zjištění.

Tohle vysvětlení se bohužel nestalo tak populární. Proč? Protože k profesi trenéra psů by najednou nestačilo být jen drsný vůdce smečky, ale hledat jiné, méně primitivní cesty. A to je samozřejmě těžší.

„Musíš bejt vůdce smečky“ nestačí

Celý trénink psů a náš vztah k nim po mnoho let vystihovalo heslo: „Musíš bejt vůdce smečky.“ Jak mám zařídit, aby můj pes poslouchal povely i v přítomnosti jiných psů? „Musíš bejt vůdce smečky, dej mu najevo, že každej povel musí splnit proto, žes to řekl.“ Jak mám zařídit, aby si sedl? „No, musíš bejt vůdce smečky, prostě mu připlácni zadek k zemi.“ Jak mám zařídit, aby mě nekousal při hře? „Musíš bejt vůdce smečky, jakoby ho kousni rukou, jako to dělá fena.“ Jak mám zařídit, aby se doma nebál sám? „Musíš mu vysvětlit, že je normální, že vůdce odchází a on se nemusí bát.“ Oukej a jak to mám teda udělat? „No, to nevím, ale jestli to nefunguje, nejseš dostatečný vůdce smečky.“ Právě problémy vyžadující trochu promyšlenější strategii většinou odhalí limity této teorie.

Přibližně polovina mých klientů v minulosti vyzkoušela několik trenérů, kteří při výcviku používali tresty jako hlavní výchovnou metodu. Tito klienti obvykle po pár měsících zjistili, že to nefunguje, a přišli za mnou. Většinou jde o majitele úzkostlivějších psů, kteří se například bojí zůstat doma sami. Případně mají strach z ostatních psů nebo ze zvuků, z nových míst a situací, z divných pohybů ruky a tak dále. To jsou přesně ty případy, kdy na trestu založené metody přestávají fungovat a smečková teorie ústí do slepé uličky.

Představte si, že se vám zrovna nevede dobře a nejste se svým životem spokojení a váš kamarád plný čerstvých dojmů, které načerpal z příručky osobního rozvoje, moudře praví: „Musíš se na to koukat pozitivně, kámo. Buď šťastnej.“ Pomůže vám to? Mně teda ne. Jako většina z vás budu potřebovat promyšlenější postup – pobavit se s více lidmi, přečíst si pár knížek, třeba i zajít za psychologem, dát tomu víc času a řešit, co jím, piju, jak spím, odpočívám a pracuji, jaké mám osobní vztahy… Úplně stejné je to s tréninkem psů. S jednou poučkou si nevystačíte – je to zkrátka složitější. Nabízí se ještě jiná, výstižnější paralela. Kamarád by žádné životní moudro nepronesl, ale rovnou by vám jednu ubalil se slovy: „Buď šťastnej, protože jsem to řek’! Jinak dostaneš znova. A nebo víš co, klidně šťastnej nebuď, ale hlavně neotravuj!“

Moderní trénink vám pomůže řešit problémy, které se svými psy máte. Nestojí přitom na vybájených paralelách mezi člověkem, psem a vlkem, ale na vědecky podložených datech a hlavně na respektu a lásce.

Moderní trénink je věda i psina

Moderní trénink se občas označuje jako pozitivní, jindy jako trénink bez použití nátlaku. Ať už ho pojmenujeme jakkoli, důležité je, že se opírá o vědecky podložená data. Vychází mimo jiné z poznatků etologie, biologické vědy, která se zabývá chováním živočichů. Ta zkoumá například vliv konkrétního chování na přežití a vývoj daného živočišného druhu. Řeší sociální i sexuální chování nebo základní životní potřeby daného druhu. Díky ní například víme, že mezi nejzákladnější potřeby živočicha patří kontrola nad tím, co se s ním děje. To platí stejně o psech jako o lidech.

Většinou se staráme o to, aby pes neměl hlad, žízeň nebo aby mu nebyla zima. Ale na potřebu kontroly nad prostředím se v tréninku často zapomíná. Vezměme si například povel „sedni“, který se obvykle učí přitlačením pejskova zadečku k zemi. Pes v té chvíli nemá kontrolu nad tím, co se s ním děje, nemluvě o tom, že mu to určitě není příjemné. Přitom je to zbytečné, protože to jde i jinak. Podobné metody způsobují, že celý náš vztah od začátku stavíme na špatných kamenech. Etologie nám dává možnost pochopit potřeby psa jako živočišného druhu a lépe mu díky tomu porozumět, využívat tyto potřeby v etických mezích pro účely tréninku i v běžném soužití a vyhnout se množství nedorozumění vyplývajících z toho, že prostě netušíme, proč pes něco dělá, nebo naopak nedělá.

Nejvíce se teď zaměříme na behaviorální analýzu, což je důležitá součást moderního tréninku. Při ní pozorujeme chování psa, aniž bychom ho jakkoli nálepkovali. Sledujeme, co s chováním zvířete dělá prostředí. Vezměme si například situaci, ve které se k psovi přibližuje člověk a pes na to reaguje štěkáním. V rámci behaviorální analýzy se můžeme zabývat například tím, nakolik se musí člověk přiblížit, aby se pes rozštěkal, jak situaci ovlivňuje rychlost, kterou se přibližuje, jak ji ovlivňuje, jestli je daný člověk muž, nebo žena, nebo to, zda jde k psovi přímo, a tak dále. Všímáme si toho, jaké chování u psa daná situace vyvolala, a zároveň sledujeme, jak pes svým chováním (v tomto případě štěkáním) ovlivnil dané prostředí. Všechny tyto informace nám potom v tréninku pomáhají nastavit situaci tak, aby v ní pes mohl uspět a my mohli podmínky postupně ztěžovat. Cílem je stav, kdy pes po důsledném tréninku obstojí ve stejné nebo i náročnější situaci, než kterou zpočátku nezvládal.

S behaviorální analýzou souvisejí naučené způsoby chování. V uvedeném případě se pes může naučit, že díky štěkání se k němu člověk přestane přibližovat. Pokud mu přibližování cizí osoby nebylo příjemné, štěkáním získal to, co potřeboval – zastavil nepříjemnou situaci, takže může stejné chování v dalších situacích opakovat znovu. My jsme tu od toho, abychom danou situaci rozložili na malé součástky, co nejpřesněji určili příčiny a následky, a na základě toho začali pracovat buďto na novém způsobu chování, nebo na změně vztahu k přibližujícímu se člověku.

Místo abychom o štěkajícím psovi prohlásili, že je dominantní (mimochodem, tohle slovo do vztahu člověk a pes opravdu nepatří), budeme se snažit dané chování i celou situaci pozorovat, porozumět jí, vyhodnotit ji, a teprve pak zvolit vhodný postup. Zjistíme například, že náš pes štěká a vrčí převážně na muže, kteří mají klobouk a přicházejí k němu blíže než na tři metry. V takovém případě můžeme psa naučit náhradnímu chování, kterým si muže v klobouku udrží dál od těla. Zároveň ho přestaneme tlačit do nepříjemných situací a trestat ho za jejich nezvládání, ale nastavíme situaci tak, aby ji pes zvládl a my ho mohli odměnit. Moderní trénink nabízí mnoho řešení. Můžeme například vytvořit bariéru mezi psem a neznámým člověkem tím, že se mezi ně postavíme. Také lze odměňovat pamlskem, když pes reaguje pouhým pohledem, a požádat muže, aby nechodil blíže, případně se s pejskem vzdálit, pokud dotyčný naší žádosti nevyhoví. Nebo využijeme třeba přiřazení k noze. Vzdálenost, na kterou pes dovolí člověku v klobouku přiblížit se, budeme postupně zmenšovat. Existuje vždy několik metod, jak upravit určité chování, základní principy ale zůstávají stejné:

Neštěkej na svého psa.

Nauč ho konkrétní chování.

Nastav situaci tak, aby ji zvládl.

Normálně mu řekni, co po něm chceš.

Když se mu to povede, odměň ho.

Postupně zvyšuj obtížnost.

Válení v posteli

MÝTUS č. 1: Pes nemá v posteli co dělat, jinak mu to stoupne do hlavy a bude si připadat nám, páníčkům, rovnější.

Vrčení a štěkání

MÝTUS č. 2: Když pes zavrčí, potrestej ho, aby pochopil, že si na tebe nesmí dovolovat.

Procházení dveřmi

MÝTUS č. 3: Člověk musí dveřmi procházet jako první, protože ve smečce vlků chodí alfa vlk taky první. Jinak si pes bude myslet, že je dominantní.

Loudění u stolu

MÝTUS č. 4: Pes nesmí jíst od stolu. Jinak hrozí, že si bude víc dovolovat a snažit se o převrat nebo alespoň o postup na vyšší příčku společenského žebříčku.

Sahání do misky

MÝTUS č. 5: Odmala bychom měli psovi pravidelně sahat do misky, aby věděl, že mu můžeme kdykoli dělat cokoli. Třeba mu sebrat i jídlo.

Hra na přetahovanou

MÝTUS č. 6: Když bude pes při přetahování často vyhrávat, nabyde dojmu, že je silnější než my.

S přetahováním souvisí také trénink povelů jako „pusť“ a „drž“, k těm se ještě dostaneme v kapitole Jak na základní povely.

Sluníčkáři, piškotáři a pozitivní matky

Výběr psa

Konkrétní plemeno nebo voříšek

Výběr konkrétního plemene má velkou výhodu v tom, že víte, co od psa očekávat z hlediska vzhledu a víceméně i charakteru. O daném plemeni si můžete předem zjistit spoustu informací a udělat si tak lepší představu o tom, do čeho se pouštíte.

Na druhou stranu, podobným způsobem si lze proklepnout i staršího psa z útulku – několikrát ho navštívíte a vezmete na procházku, abyste zjistili, jak reaguje v různých situacích a v jiném prostředí. Zjistíte si, jak reaguje na psy, kočky, případně na zvuky, jak se chová k dětem nebo o samotě. Při takto důkladném výběru může být adopce dospělého psa z útulku také sázkou na jistotu.

Štěňátko z útulku je ze všech variant tou nejméně jistou volbou. U takového psa se většinou nedá předpokládat téměř nic, až na přibližnou velikost. Trenér Jakub Slavík říká, že je to takové čokoládové vajíčko s překvapením, člověk nikdy neví, co se z něj vyklube. Povedení voříšci ovšem bývají naprosto úžasní jak vzhledem, tak povahou.

Kde psa sehnat

Rozhodnete-li se pro konkrétní plemeno, jedinou správnou cestou je pes s průkazem původu od dobrého chovatele.

Pokud byste rádi zachránili voříška, vyhledejte útulek nebo dobré duše věnující se dočasné péči o psy.

Význam „papírů“

Průkaz původu (PP), lidově řečeno „papíry“, není žádná zbytečnost ani rozmar těch, co na to mají. Je to jediná správná cesta, jak si pořídit konkrétní plemeno. Doklady zaručují, že rodiče psa jsou povahově i zdravotně v pořádku a že dává smysl, aby měli štěňata.

Vyberete-li si psa, který je údajně čistokrevný, ale bez papírů, vystavujete se mnohem většímu riziku, že nebude zdravotně nebo povahově v pořádku. To, co při koupi na dokladech ušetříte, následně dost možná vynaložíte za lékařské ošetření, případně se budete prát s pejskovou povahou.

Průkaz původu je jakýsi rodný list psa a neznamená to, že byste nutně museli chodit na výstavy. Výstavy slouží mimo jiné k tomu, aby byl čistokrevný papírový pes uchovněný a mohl mít štěňátka.

Jak nenaletět množiteli

Psa na internetu vždy hledejte přes konkrétní chovatelské stanice, ne přes bazary.

Na štěňata od konkrétního chovatele se běžně čeká i několik měsíců. Jakmile vám někdo nabídne, že vám štěně doveze do týdne, předá vám ho na pumpě, nebo bude tvrdit, že mu zrovna jedno zbylo, můžete si být téměř jistí, že jde o množitele.

Mějte se velmi na pozoru u módních plemen typu čivava, francouzský buldoček, mops nebo jack russel teriér. Ty bývají objekty množení častěji, protože jdou nejlépe na odbyt.

Vždy se na psa jeďte předem podívat, nejlépe několikrát.

Konzultujte svůj výběr s trenérem nebo někým, kdo se vyzná v papírech. Množitelé se nezdráhají ukazovat falešné doklady a všemi způsoby vás přesvědčovat o tom, že vám nabízejí to nejlepší štěně na světě.

Množírna není jen tmavý černý sklep, kde před vámi vytáhnou štěně z kotce pro králíky. Často jde o běžnou domácnost, kde vše vypadá zcela v pořádku.

Štěně bez papírů po uchovněných rodičích s papíry neexistuje. Nikdy. Ani to, které zrovna vidíte a strašně se vám líbí. Průkaz původu má automaticky. Stejně tak zbystřete, když vám někdo bude nabízet čistokrevného psa bez průkazu původu nebo vzácnou holou miničivavu. Množitelé jsou v tomto ohledu velmi vynalézaví.

Pořizujete-li štěně z množírny, pak tento neetický byznys svým způsobem podporujete. Kde je poptávka, tam je i nabídka.

Výběr dobrého chovatele

Pokud jste se rozhodli pro konkrétní plemeno a zvládli jste nenaletět množiteli, dobře si vyberte konkrétního chovatele. Zkušenosti, které pes nasbírá v prvních týdnech svého života, jsou totiž nesmírně důležité a hodně ovlivní vaše soužití.

Jeďte se podívat na prostředí, ve kterém budou štěňátka vyrůstat, řešte jeho pestrost a ptejte se, jaké podněty chovatel pejskům zprostředkuje. Ideálně by jim měl představit různé materiály, zvuky, hračky, překážky, lidi, zvířata a podobně.

Pozorujte, jak chovatel zachází se svými staršími psy.

Jestliže si vás chce chovatel také proklepnout, je to dobré znamení.