Silvie Šeborová

NEDĚLNÍ PÁRTY S PICASSEM

Jak nadchnout děti pro umění

Copyright © Silvie Šeborová, 2021.

Illustrations © Alexey Klyuykov, 2021. All rights reserved.

V edici Briquet vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Vývojový redaktor Vít Šebor

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Oponentka Marcela Straková

Grafická úprava, sazba a obálka Tereza Bierská

Ilustrace Alexey Klyuykov

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-nedelni-party, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-151-1

Josefíně, Sofii a Karlovi

Východ Západ

Před lety jsem se skupinou přátel navštívila Národní galerii v Praze. Jeden z kamarádů zrovna neměl hlídání pro svoji devítiletou dceru, a tak ji vzal s sebou. V galerii probíhala výstava umělkyň a umělců, kteří v tom roce usilovali o Cenu Jindřicha Chalupeckého, což je významné ocenění pro mladé tvůrce. Od ostatních děl se nejvíc odlišovala instalace Dominika Langa: do dřevotřískových panelů zakrývajících okna galerie vyřezal dva otvory, které umístil tak, abyste jimi mohli pozorovat východ a západ slunce.

V novinách, časopisech, a dokonce i v televizi se tehdy o Langově instalaci hodně mluvilo a psalo, a tak se k ní stočila i naše debata. Pro umělce nevyznívaly postřehy novinářů příliš dobře. Nejčastěji jeho práci hanili, protože: díry v překližce přece nelze považovat za umění; ranní východ slunce stejně nikdo z návštěvníků neuvidí; ve srovnání s malbami starých mistrů není jeho dílo krásné.

„Jé, to je krása,“ ozval se dětský hlásek.

„Cože, co je krása?“ obrátili jsme se, vytrženi z debaty, k mladé slečně.

„Ten pohled na domy. Nikdy jsem si nevšimla, že je odtud Praha tak hezky vidět.“

Ale všiml si toho Dominik Lang. Díky každodennímu procvičování oka, vnímání vizuální stránky věcí a práci s ní dokážou současní umělci a umělkyně docílit toho, že vytvoří na první pohled jednoduché, pro někoho až banální dílo. Kořeny jeho zdánlivé jednoduchosti ale leží v dlouhých hodinách, během nichž se umělec zdokonaloval v tom, co a jakým způsobem může zkombinovat a jak to ukázat ostatním. Najednou jsme se místo rozebírání toho, co špatného kdo, kdy a kde o Langovi napsal, soustředili na dílo samotné. Nemohla by nám o něm devítiletá dívka říct ještě něco, co by si zasloužilo naši pozornost více než reakce pobouřených novinářů? A tak jsem se jí zeptala: „Myslíš, že když nám někdo ukáže něco, co jsme dřív neviděli, tak je to umění?“

„To nevím,“ zamyslela se. „Ale tohle vypadá jako obraz Prahy. Akorát není namalovanej. Ten umělec, co se tady o něm pořád bavíte, k němu udělal rám. Takže je to takový umění naopak. Vytvořil ho malíř, který nemaluje.“ Pak se na chvíli zarazila: „A proč se to vlastně těm lidem v novinách nelíbilo? Mně se to líbí.“

„Třeba proto, že by zrovna tímto otvorem mělo být vidět slunce, když ráno vychází. Jenže je to tak brzo, že všichni ještě spí, dokonce i lidé, co tady pracují. Ale možná sem ráno ještě před návštěvníky chodí paní uklízečka a ta to slunce vidí.“ Zkoušela jsem holčičce odpovědět: „Existují však i kritici, kteří umělce obhajují. Líbí se jim třeba, že i když výřezem východ slunce neuvidíme, můžeme přemýšlet o pravidlech, která v galerii platí, třeba právě o otevírací době. Nemělo by být otevřeno už od sedmi?“

„No, to bychom tady asi překáželi té paní uklízečce,“ řekla dívka.

„To je pravda. Navíc by pan pokladní a všechny kustodky a kustodi museli vstávat už někdy po páté. A když by pak z galerie večer odcházeli, byli by hrozně unavení. Ale to není to nejdůležitější. Tohle dílo po nás zkrátka chce, abychom zapojili svou fantazii. Nemusíme přece zrovna východ slunce vidět. Stačí, abychom věděli, že tady na tom obzoru vychází, a můžeme si představovat, jaké to je.“

Později toho večera mi kamarád psal, že jeho dcera doma mluvila o neviditelném východu slunce ještě před usnutím. Ale i já jsem si z galerie toho dne něco odnesla: měla jsem možnost vidět dílo očima dítěte. Netvrdím, že děti dokážou vnímat umění lépe než zkušení kurátoři nebo historičky umění. Myslím si však, že pohled každého diváka, kterého dílo zaujme a snaží se jej citlivě vnímat, se počítá. A pokud se jedná o dítě, je takový pohled o to cennější. Díky malé dívce jsem z galerie odcházela s mnohem lepším pocitem, než kdybychom tam celou dobu jen nadávali na české novináře. A Dominik Lang? Hádejte, kdo v tom roce vyhrál Cenu Jindřicha Chalupeckého.

Setkání s kamarádovou dcerou u díla nazvaného Východ Západ zařídila náhoda. Podobné zážitky si ale můžeme docela snadno zorganizovat sami. Zážitky, které obohatí nejen děti, ale i nás dospělé.

Tato kniha je tedy určena právě vám – rodičům a učitelům, kteří by chtěli vzít děti někam za kulturou, konkrétně za výtvarným uměním, ale zároveň se toho z různých důvodů obávají. Můžete mít hrůzu z toho, že v galerii budou děti na všechno sahat a že je budou kustodi napomínat. Často jsme také v rozpacích, co máme s dětmi při setkání s uměleckým dílem vlastně dělat; máme strach, že je budou obrazy a sochy nudit, že my sami „umění nerozumíme“. A někdy jsme prostě jenom trochu líní. To vše je úplně přirozené.

Právě proto jsem se pustila do psaní knihy, kterou držíte v rukou. Ráda bych vás v ní povzbudila k rodinným návštěvám galerií (nebo návštěvám se školními třídami či jinými kolektivy dětí), i když jste tam třeba už dlouho, nebo možná dokonce vůbec nikdy s dětmi nebyli. A nejen galerií – umění najdeme všude kolem, i v našem bezprostředním okolí.

AŽ SE DO KNIHY ZAČTETE, ZJISTÍTE, ŽE:

výlet s dětmi za uměním je normální,

není na něm nic složitého,

umění může děti bavit.

NAJDETE ODPOVĚDI NA OTÁZKY:

Jak děti k výpravě za uměním motivovat?

Kam všude s nimi mohu za uměním zajít?

Co mám dětem o umění říkat? Na co se dívat dříve a na co později?

Máme si v galerii prohlédnout všechna vystavená díla, nebo jen některá?

Smí se v galerii hrát hry?

Můžeme během návštěvy galerie využívat technologie, které děti baví?

DĚTI SE PAK:

smysluplně zabaví,

dozvědí nové věci o světě, historii i o sobě samotných,

budou schopny lépe vcítit do ostatních,

naučí vnímat umění jako přirozenou součást jejich života.

A VY JAKO DOSPĚLÍ:

strávíte s dětmi společný čas, ze kterého budete mít dobrý pocit,

připravíte pro děti program, který bude bavit i vás,

dozvíte se od dětí nečekané věci.

Připadá vám to lákavé? Tak pojďme na to.

Pokud byste si v polovině 19. století pořídili byt na vídeňské Ringstrasse, jejíž domy tehdy zářily novotou, pravděpodobně byste stejně jako vaši sousedé zatoužili pověsit si na stěnu obraz od nejslavnějšího malíře té doby. Jeho ateliér navštěvovali všichni, kdo tehdy něco znamenali, nebo aspoň znamenat chtěli, včetně císařovny Sissi. Kdyby existoval Blesk, určitě by tam vyslal svého fotografa, který by zachytil obrovský sál vyzdobený klasickými sochami, starožitnostmi, květinami a různými rekvizitami, i jeho majitele, skvělého a zábavného vypravěče. Jeho jméno znělo Hans Makart. Že jste o něm nikdy neslyšeli? Nebojte se, neunikla vám postava, kterou byste měli nutně znát. Ve skutečnosti dnes jeho tvorbu pravděpodobně nezná ani řada umělců nebo teoretiků a více by vám o něm pověděli pouze historikové umění, kteří se na jeho období specializují.

Je tomu tak proto, že naše názory na umění se v průběhu času mění. Co lidé dříve obdivovali, mohl odvát čas, a naopak. A nejen to. Odpověď na otázku, zda se nám něco líbí nebo nelíbí, ovlivňuje nejen náš osobní vkus, ale i nastavení celé společnosti. Když jeden anglický kritik umění uspořádal v roce 1910 prodejní výstavu, na které měli Britové poprvé možnost vidět obrazy pařížských fauvistů a kubistů, včetně pláten Pabla Picassa, téměř žádné z vystavených děl se neprodalo. Obrazy, které vypadaly jinak než realistická plátna, na něž byli v Británii zvyklí, nezaujaly ani tehdejší znalce umění. A dnes? Britští krajináři 19. století upadli u širší veřejnosti v zapomnění, zatímco z Picassa se stal miláček davů.

V současné době společnost jeví zájem především o umělce, kterým se podaří vytvořit něco, co ještě nikdo před nimi neudělal. Na dětech je však fascinující, že se aktuálním vkusem společnosti nechají ovlivnit mnohem méně než my dospělí. Ještě jim totiž nikdo neřekl, že Picasso je slavný umělec a že by se jim jeho obrazy měly líbit. Proto jsou děti schopny vnímat umění jinak než my dospělí, a mohou tak náš pohled na svět obohacovat.

I my však máme dětem co nabídnout. Můžeme jim na oplátku ukázat, jak vnímáme svět na základě svých zkušeností, a navíc disponujeme znalostmi historie, literatury a dalších oborů. Můžeme jim vysvětlit, že umění odráží místo a dobu, v níž vzniklo. Ukázat, co všechno umění dokáže: třeba že může upozorňovat na skutečnost, které bychom si jinak nevšimli. Nebo že vyjadřuje umělcovy pocity, nápady, názory, myšlenky, a dokonce i sny. Že někdy také funguje jako reklama, že může mít ozdobnou funkci, či může sloužit „jen“ pro potěchou diváka. Umění vypráví příběhy a dokáže šířit informace. Řada obrazů a soch vznikala, a dodnes vzniká, aby zobrazily různé bohy, bůžky či svaté. Představte si (nebo vygooglujte) třeba takové plátno Růžencová Madona, které italský barokní malíř Caravaggio namaloval proto, aby se u něj lidé modlili.1 To lze ostatně dělat dodnes, ale kromě toho obraz (mimo jiné) přináší názorné svědectví o době, v níž vznikl. Můžeme si prohlédnout, jak lidé vypadali, jak se česali a oblékali před více než čtyřmi sty lety (Caravaggio se vždy snažil malovat co nejrealističtěji podle skutečných modelů). Díky tomu si třeba děti všimnou, že chudí lidé často nenosili boty, a proto měli špinavé nohy.

Poprvé za uměním

Dodnes si pamatuji den, kdy mě otec vzal do kina na tehdejší hit od Stevena Spielberga. Byl podzimní podvečer, mírně poprchávalo a máma nadávala, že se v kině budu bát. Šla jsem ulicí zapadanou listím s batůžkem s obrázkem postavičky z vytouženého filmu a připadala si strašně důležitě. V kinosále to zvláštně vonělo, nebo možná spíš páchlo starými křesly potaženými odrbanou červenou látkou. Uvaděčka nás usadila na místa, zhaslo světlo, šum v hledišti utichl a promítač spustil film s úvodními titulky. Byly o tolik větší než v televizi! Ve chvíli, kdy se E. T. poprvé objevil na plátně, jsem se lekla jeho obrovských očí. V sále se dokonce ozvalo pár zděšených výkřiků. Pamatuji si, jak jsem mimozemšťanovi držela pěsti, aby se dostal zpátky domů, a jak mi bylo zároveň líto, že se musel se svým pozemským kamarádem rozloučit. Když se v sále znovu rozsvítilo, postavička na batohu už nebyla tím anonymním mimozemšťanem jako před návštěvou kina. Byl to můj E. T., který třeba příště, až znovu přiletí na planetu Zemi, navštíví zrovna mě.

Může dítě ze své první návštěvy galerie odcházet se stejným pocitem jako já poprvé z kina? Myslím, že ano. Stačí si jenom uvědomit, že je potřeba zážitek dětem více přichystat, stát se takovým Stevenem Spielbergem vašeho společného odpoledne. Proč? Nejen film, ale také baletní či divadelní představení, koncert, a dokonce i fotbalový zápas, na který jste možná někdy s dětmi zašli, mají jedno společné: divák sedí na určeném místě, pozoruje a poslouchá, co se děje na jevišti, pódiu nebo na stadionu. Herci či sportovci před ním rozvíjí příběh, který má svůj začátek, napínavý děj a závěr. Když představení skončí, divák ví, že tím končí i jeho role. Odchází domů a odnáší si s sebou nový zážitek. Dítě touží stát se baletkou, fotbalistou, kouzelníkem nebo se setkat s mimozemšťanem.

Když však přijdete s dětmi do galerie, je to jiné. Jako návštěvník musíte zvládnout mnohem více úkolů než si jen sednout a pozorovat příběh, který pro vás někdo nachystal. Návštěva galerie je vlastně takové divadelní či filmové představení naruby. Divák je ten, kdo má být aktivní, on se má po galerii pohybovat, zatímco umělecká díla zůstávají na svých místech. Navíc když Steven Spielberg točil E. T. mimozemšťana, počítal s tím, že na něj do kina přijdou přibližně osmi- až dvanáctileté děti se svými rodiči. Stejně tak předpokládám, že představení nebo koncerty, které s dětmi navštívíte, a knihy, jež jim koupíte, vybíráte s ohledem na jejich věk. Jenže výtvarné umění (s několika výjimkami, jako jsou například ilustrace dětských knih) v první řadě na dětského diváka vůbec necílí. A to platí i o instalacích, které se hýbou, svítí, mluví či z jiných důvodů působí tak, že děti na první pohled zaujmou. Proto je zapotřebí, abyste příběh, který je určený pro děti daného věku, do návštěvy galerie vnesli právě vy. Tak náročného úkolu se můžete přirozeně obávat, ale existují různé tipy a triky, jak strach překonat.

Čeho se před první návštěvou umění nejčastěji bojíme — a jak to vyřešit

„NEVÍM, JAK DÍTĚ DO GALERIE VŮBEC DOSTAT.“

0–3 ROKY

Jednoduše. Naložíte jej do kočárku a zkrátka ho tam dovezete. A teď vážně: obavy rodičů nejmenších dětí se týkají něčeho jiného než dětské motivace. Jejich největší překážkou je strach, že malé děti budou plakat nebo že pro ně v galerii nebude potřebné zázemí. Řada míst už je ale vybavena přebalovacími pulty a dětskými hracími koutky určenými právě pro ty nejmenší (viz KAM – DO MUZEA ČI DO GALERIE). Pokud jste na to zvyklí, vezměte jej do šátku či nosítka, mezi jednotlivými díly se vám s ním bude pohybovat lépe než s kočárkem. Dopředu počítejte s tím, že návštěva galerie může být mnohem kratší, než kdybyste se tam vypravili sami. Nicméně tříleté děti už bývají rády, že jste je vzali do světa dospělých. A i díky půlhodině strávené v galerii se učí, že i dospělí mají své zájmy a že umění může být součástí jejich života.

4–6 LET

Předškolní děti jsou obvykle vděčné za čas strávený s rodiči a jdou s nimi bez protestů kamkoli. Překypují nadšením a rády objevují vše nové. Ani u dětí tohoto věku nebude problém s motivací jako spíše s jejich živostí či s neschopností se delší dobu soustředit na jednu věc. Může se stát, že vám po pěti minutách řeknou, že už chtějí jít domů. Je však dost dobře možné, že ve vedlejší místnosti narazíte na dílo, které je zaujme. A i kdyby ne, můžete se s dětmi bavit o tom, proč je to nebavilo. Už předškolním dětem můžete pokládat jednoduché otázky, nechat je obrazy či sochy popsat, najít plátno s oblíbeným zvířetem (viz HRY S UMĚNÍM – HRY V GALERII) nebo se nechat překvapit jejich fantazií.

7–12 LET

„Ve středu má fotbal, ve čtvrtek hudebku a v pátek jde hned po škole k Jirkovi. Tento víkend jede na zápas, příští na oddílovou výpravu a pak ještě musíme stihnout tu oslavu babiččiných narozenin.“ Když děti nastoupí do školy, začnou více žít ve svém vlastním světě: mají své zájmy, kroužky, okruhy kamarádů. A když už se konečně v sobotu naskytne volné společné odpoledne, může se stát, že najednou zjistíte, že se dětem nikam nechce. A už vůbec ne někam za uměním. Zkuste pak jeden z následujících triků:

Vezměte kromě svých dětí i jejich kamarády; dětem často stačí, že tráví čas se svými vrstevníky.

Motivujte děti odměnou: když se mnou půjdeš na výpravu za uměním, k večeři připravím hranolky / prodloužím ti časový limit na tabletu / může u nás o víkendu přespat kamarádka a podobně. S vnější motivací se dá pracovat i dlouhodobě, například jednotlivé výpravy za uměním pojímat jako stupně potřebné k dosažení určité hodnosti. Uvědomuji si, že děti tak trochu uplácíte a že to některým rodičům vadívá. Pro jiné to však může být cesta, jak dítě přimět k první návštěvě prostředí, které nezná a neví, co od něj očekávat. Nakonec se často stává, že jej bude umění bavit a příště se za ním vydá i bez těchto návnad.

Zkuste děti na umění připravit. Ukažte jim reprodukce děl, které je mohou zaujmout (viz HRY S UMĚNÍM – HRY S REPRODUKCEMI), a řekněte jim, že hrát si se skutečným uměním je ještě větší zábava. I cestu za uměním pojměte jako hru (viz HRY S UMĚNÍM).

Zkuste vymyslet první výpravu za uměním tak, aby souvisela s něčím, co vaše děti aktuálně baví.

Náš jedenáctiletý syn nejraději tráví volný čas ježděním na kole či sledováním youtuberů, kteří na videích – jak jinak – jezdí na kole. V Praze se nachází socha Bike to Heaven.2 Jedná se o objekt ve tvaru bicyklu připevněný k pouliční lampě. Je zde na připomínku cyklisty, který na daném místě přišel o život, a všech dalších bikerů, jež potkala dopravní nehoda: řídítka směřují k nebi. Na tomto díle Krištofa Kintery lze dětem ukázat, že i jejich oblíbený sport se může stát námětem uměleckého díla.3 Pokud chcete trochu moralizovat, můžete se zmínit o bezpečné jízdě nebo si dohledat příběh muže (mimo jiné propagátora městské cyklistiky), jemuž je pomník věnován, a děti s ním seznámit. Naopak děti, které milují koně, můžete vzít k nějakému jezdeckému pomníku nebo na výstavu obrazů z 19. století, kde své oblíbené zvíře pravděpodobně najdou.

Namotivujte děti příběhem. Třeba o tom, jak může vznikat současné umění.

Ghanský umělec El Anatsui jednou našel ve svém ateliéru krabici s vyhozenými plechovkami. Namísto toho, aby je odnesl do popelnice, začal přemýšlet, co by s nimi šlo udělat. Plechovky slisoval a následně je k sobě pospojoval měděnými drátky. Vzniklé objekty vypadají jako obrovské kusy látky a proslavily ho po celém světě.4 Až budou mít děti ve svém pokoji nepořádek, mohou tvrdit, že jen hledají vhodný odpadní materiál ke svému výtvoru – i když tohle jim asi raději neříkejte.

Zkuste vybrat zajímavý příběh ze života umělce, na jehož výstavu se chystáte.

Rumunský sochař Constantin Brâncuși pocházel z velmi chudé rodiny. Jeho rodiče byli dokonce tak chudí, že jej nemohli poslat do školy. Žádné domácí úkoly ani nudné hodiny! Že to zní skvěle? Jenže Constantin musel od osmi let pracovat a nikdo ho nenaučil číst a psát; aby mohl v moderním světě fungovat, musel se abecedu doučit v dospělosti sám. Tím to však neskončilo. Když se chtěl vypravit do Paříže, která byla tehdy považována za hlavní město výtvarného umění, neměl na cestu peníze. Po Paříži toužil tak, že tam došel pěšky, přičemž urazil více než dva tisíce kilometrů. V řadě českých a rakouských muzeí zabývajících se designem se setkáte s díly navrženými Josefem Hoffmannem, který byl vyloučen z osmiletého gymnázia, protože propadl ze šesti předmětů.

13 A VÍCE LET

„DĚTI SE BUDOU NUDIT, UMĚNÍ JE NEBUDE BAVIT.“

Zkuste se tedy lektorem stát sami. V kapitole JAK PŘIBLÍŽIT DĚTEM UMĚNÍ? najdete návod, jak při tom postupovat krok za krokem. Jeho hlavní myšlenka zní: S dětmi si povídejte a klaďte jim vhodné otázky.

„ZTRAPNÍM SE, PROTOŽE ANI JÁ SÁM/SAMA TOHO O UMĚNÍ ZASE TAK MOC NEVÍM.“

„NEUMÍM O UMĚNÍ MLUVIT JAKO ODBORNÍK.“

Lektoři, kurátorky a další lidé, kteří v galeriích vedou komentované prohlídky, jsou zkušení odborníci, umění studovali a profesně se jím zabývají. Umí o něm mluvit. Vědí, jaká slova mají volit a co přesně říkat, kdežto vy jejich znalosti v tomto oboru postrádáte. To ale ve skutečnosti vůbec nevadí.

„DĚTI BUDOU V GALERII ZLOBIT A NA VŠE SAHAT.“

„DĚTI BAVÍ TECHNOLOGIE, NE UMĚNÍ.“